Colin Walsh

KALA

Mým rodičům

Copyright © Colin Walsh, 2023

Translation © Lukáš Tomášek, 2024

Original English title: KALA

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2024

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-687-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-688-2 (mobi)

Za časem se neohlížíte, ale díváte se skrze něj jako do vody. Někdy vypluje to, jindy ono, občas nic. Ale nic se neztrácí.

– Margaret Atwoodová, Kočičí oko

(přel. Kateřina Klabanová)

V Kjótu

slyším kukačku,

prahnu po Kjótu.

– Macuo Bašó

Přehled hlavních postav

Místo:

Kinlough, turistické letovisko na západním pobřeží Irska

Parta:

Joe Brennan

Katherine „Kala“ Lanannová

Helen Laughlinová

Aidan Lyons

Mush

Aoife Reynoldsová

Brennanovi (Joeova rodina):

Dudley Brennan, Joeův otec

Margaret Brennanová, Joeova matka

Lanannovi (Kalina rodina):

Mamča Lanannová, Kalina babička

Laughlinovi (Helenina rodina):

Rossie Laughlin, Helenin otec, Paulinin snoubenec

Theresa Laughlinová, Helenina mladší sestra

Lyonsovi (Aidanova rodina):

Ger Lyons, otec Aidana a dvojčat, Paulinin exmanžel

Pauline, matka Aidana a dvojčat, snoubenka Rossieho Laughlina

Donna a Marie Lyonsovy, Aidanovy mladší sestry, „dvojčata“

Čajtan Lyons, Lee Lyons a Bumerang Lyons, Aidanovi bratranci, Gerovi synovci

Lydia, Aidanova teta, Paulinina sestra, Mushova matka

Mush, bratranec Aidana, Donny a Marie, Paulinin synovec

Léto 2003

Sedíme na kolech na vrcholu kopce. Nad náma se taví obloha. Pod náma září město. Je nám patnáct a tohle je nejlepší léto, a tak se Kinlough sbírá, aby s náma tenhle okamžik prožilo úplně celý – každý jeho zákoutí slyší na naši energii. V rytmu polosvětla s náma běží o závod, mručí v dálce nad polem, v zákrutech řeky Purr, hřeje se na břidlicovejch střechách a římsách, leze s náma na kopec, když se v záškubech na kolech škrábem nahoru, teniskama drhnem o štěrk a zíráme do hlavně večera. Pomalu, opatrně všichni sunem kola k okraji.

Jsou tu holky: Kala, Aoife, Helen. Jsou tu kluci: Aidan, Joe, Mush.

Kalu máme mezi sebou. Je tak blízko, až vidíme každou její pihu nad roztřepeným límečkem košile. Voní jako bambucký máslo a vonný tyčinky, olejíček z kajeputu a tabák. Šilhavým okem se už dívá jinam, ale druhý oko pozoruje cíl tam dole.

Ten cíl je úzká průrva na úpatí kopce. Mezera ve zdi, kde se cesta napojuje na hlavní ulici. Za ní se míhaj záblesky aut, zleva i zprava. Návrh zní sjet kopec, šlápnout do pedálů, naslepo projet mezerou a střihnout si to bez úhony přes silnici. Bude to zkouška našeho odhodlání naplno se potkat s okamžikem. Těžko říct, kdo s tímhle nápadem přišel, protože teď už je naše parta jako hejno ptáků, který se na nový formaci domlouvaj telepaticky. Všem je jasný, že když dolů sjedem ve špatnou chvíli, ze všech stran se k nám přiženou auta.

Právě proto je to tak lákavý.

Kala chce jet první. Zamluvila si to. Nikdo to neřekne nahlas, ale všichni víme, že ve skutečnosti nepojede sama. Pojedem všichni najednou. Takhle my to děláme. Jsme jedna banda. Ale stejně… Díváme se na ni, když přehmátne na řídítkách, čekáme na signál. Zubama skousne spodní ret a my se na kolech narovnáme. Ošoupaný conversky se zvednou k horním pedálům. Obloha se nadechuje. Kala se předním kolem sveze přes okraj, střemhlav se pustí dolů, a jakmile vyrazíme za ní, čas se natáhne do čehosi nestálýho a svět pod náma i kola rozjetý z vrcholu kopce se změní v nicotu, a najednou už nemusíme šlapat, o všechno se teď stará gravitace, vtahuje nás do sebe a rozhrnuje cestu pod gumama, jedem pořád rychleji a rychleji, auta jsou mnohem hlasitější, mezera ve zdi se zvětšuje, kluci křičí a povykujou, řetězy na kolech pod náma ječí a vidíme, že Kala začala zuřivě šlapat, všichni křičíme a ona se ještě hlouběji sehne nad řídítka a ujíždí nám, sbírá se k letu, vlasy za ní vlajou jako temný blesky, cesta najednou ústí do silnice, ze zvuků se stane hluk a v rachotu tohohle okamžiku jako by z nás byla pěna na kraji oceánu.

www.missing.ie/missing_persons/katherine-lanann/

KATHERINE „KALA“ LANANNOVÁ

Osoba pohřešovaná od 3. 11. 2003, naposled spatřena v: Kinlough

Rok narození: 1988

Věk: 15

Výška: 162 cm

Vlasy: černé

Oči: hnědé

Stavba těla:

Naposled viděna ve velkém loveckém kabátu, khaki triku a černých džínách. Také měla výraznou tašku přes rameno s logem kapely Rage Against the Machine.

Katherine „Kale“ Lanannové bylo v době zmizení 15 let. Večer 3. listopadu 2003 opustila domov. Má se za to, že zamířila na domluvené setkání s neznámou osobou.

V Carthy, sousedním městě, kolem osmé hodiny večerní telefonovala z telefonní budky. O chvíli později byla dívka odpovídající Kalinu popisu viděna, jak se naklání k zadním dveřím vozu tmavé barvy typu Hyundai Accent. Kolem půlnoci byla dívka podobná Kale několikrát viděna v Kinlough. Když se nevracela domů, pocítila její babička obavy a zmizení ohlásila Gardě.

Navzdory rozsáhlému šetření příslušníků Gardy a výrazným pokusům o zapojení veřejnosti se Kala nikdy nenašla.

Pokud víte, kde se nachází, nebo se můžete podělit o jakékoli informace, obraťte se prosím na kteroukoli stanici Gardy nebo zavolejte na Linku důvěry: 1800 666111.

Ke zveřejnění informací na tomto místě poskytla povolení Kalina babička.

Na missingkinds.ie najdete portrét, který odpovídá předpokládané současné podobě pohřešované.

Další fotografie naleznete na www.helpfindkala.bebo.com.

E-mail: helpfindkala@gmail.com

Léto 2018

Pátek

Mush

Jsem na blbý straně třicítky a pořád zbožňuju, když tohle město spolkne léto. Miluju tu prázdninovou náladu. Stačí závan opalovacího krému nebo posečený trávy a v břiše mě pěkně šimrá. Vždycky je to tak trochu překvapení. Jako bych každej rok zapomněl, že takový vůně existujou, a pak prásk! Svět je zase mladej. Večery se protahujou, poslouchám včelí bzukot, užívám si všechny tyhle nádhery.

Po zavíračce vysedávám u okna kavárny s šestkou piv značky Tuborg na pultu. Leju do sebe plechovku za plechovkou a pozoruju, jak se Kinlough ztrácí v lesku, předvádí Fox Street v celý její kráse a oddává se nádheře. Lidi vypadaj, no, nejživěji za celej rok. Usmívaj se o kus víc doširoka. Takovýhle horko semele každýho – po tejdnu jsou už všichni červený jak humři a napůl šílený –, ale nikoho to vlastně nevytáčí. Kinlough se mění v rozmařilej karneval v sytejch barvách. Na pár tejdnů se z Kinlough jednou za rok stane místo, kterým chce bejt.

Loni v létě, když jsem ještě kouřil, jsem se každejch pár hodin vysoukal z kavárny a mámě jsem řekl, že si jdu ven ubalit cígo. Ve skutečnosti jsem ale chtěl pár minut klidu, nechat se zavalit létem a chvíli v něm zůstat, splynout s ním.

Letos to ale nehrozí. Kdykoli to jde, vykouknu z okna, ale oddech nikde. Město pořád pulzuje. Jsou tu cejtit prachy. Lidi, co chodí do kavárny, hystericky vykřikujou objednávky, a jakmile je zasáhne klimatizace, začne z nich kapat pot. Osiny v prdeli. Máma si to ale samozřejmě parádně užívá. Se zákazníky si pokecá, snaží se překřičet jekot kafemlýnku a ke kávě vždycky přidá ještě nějakej kompliment. Když připravuju objednávky, stojím k ní i k zákazníkům zády a po očku pozoruju to šílenství tam venku. Jsem jako čokl v rozpáleným autě. Když tu máme takovej frmol, je těžký třeba se jenom zasnít.

A fronta pořád roste, jenže máma vrká na dětičky a mladejm klukům chválí, jak se hezky zakulacujou. „Jéminánku, tak ty ještě zlomíš pár srdcí!“ A podobný kraviny. Hezky si ale vychutnává i nejmenší děti. Nahejbá se přes pult, děti stojí hned u svý mámy, zakláněj hlavu a oči maj celý vytřeštěný. Máma na mě v jednom kuse volá, ať se zastavím a nabídnu jim sušenku. Ty máme v malým košíku vedle pokladny. Tak k nim ten košík napřáhnu, jako bych byl nějakej středověkej žebrák. Mámu to pokaždý vyloženě nadchne, jako by to byla kdovíjaká událost. „Tohle je Mushova Senzační Sušenka! Mush je peče každej tejden pro hodný holčičky a chlapečky, jako seš ty!“ Děti si prostě jenom nacpou sušenku do pusy – v čistým světě čokolády. A jejich mámy pak říkaj třeba: „Co tomu hodnýmu pánovi řekneme?“ Pak mi děti poděkujou takovým tím nepřítomným, děsivým způsobem, jak to maj děti ve zvyku. Celou dobu se od nich snažím odvracet obličej. Některý matky dělaj z Mushovy Senzační Sušenky veliký haló, dychtivý předvést, že jim můj obličej vůbec nevadí. Jiný ale nejsou ve svý kůži, v očích maj znepokojení, který nedokážou zakrýt, a já si týhle upřímnosti dokonce považuju, i když mi přitom na krku naskakujou rudý skvrny. Zamumlám, že děkuju, a jdu zase připravovat kávu, přes rameno mám přehozenou utěrku, hlavu skloněnou, co chvíli koukám z okna a počítám hodiny, který ještě zbejvaj do zavíračky, kdy všichni konečně vodprejsknou, já vohulim rádio, otevřu si u okna ty svý plechovky a budu sledovat, jak město žije, vpluju do pivního opojení, jako když si papírovej drak přeřízne vlastní šňůry.

Není to jednoduchý. Lidi jsou nabuzený. Jednomu by se chtělo věřit, že je to kvůli závodům a festivalu s průvodem, kvůli takovejm věcem. Ale kvůli tomu to není. Minulej tejden se v lese našlo tělo. U jezera. Lidský ostatky, tak tomu říkaj. Nikdo neví, kdo to je. Byl. Zákazníci si o tom něco špitaj a rozhlížej se kolem dokola. Lidský ostatky, opakujou šeptem, ale dost nahlas, aby to bylo slyšet, a zoufale se snaží budit zdání, že by mohli mít přístup k nějakejm tajnejm informacím.

Máma není o nic lepší. Když se tady stavila teta Pauline, myslel jsem, že chce mluvit o svatbě, která už je za dveřma. Jenže jejich rozhovor se vmžiku stočil z cesty, a to hned do škarpy, kde na ně čekaly lidský ostatky. Lidský ostatky, říkaly si, hltaly každý slovo, který ta druhá utrousila, nadšený, že se něco děje, něco, o čem se můžete dočíst v novinách.

Lidi jsou fakt morbidní.

Každej má svoji teorii. Dokonce i já. Nějaká moje temná část si okamžitě pomyslela, že to bude Kala. Nechtěl jsem si pomyslet právě tohle, ale člověk si samozřejmě může celej život přát, aby mu mozek fungoval nějak, a ne jinak, může se snažit ovládnout, na co myslí, jako nějakej podělanej Rain Man, ale k ničemu to není. Mozek si dělá, co se mu zachce. Lidi zmíní „lidský ostatky“ a mně se v lebce přepne a vidím končetiny rozvalený v rašelině u jezera jako utržený ruce v Čelistech, pokrytý masou krabů s klapavýma klepetama. Najednou už to ale nejsou končetiny, je to Kala, moje kamarádka, a je nám zase patnáct a ona se na mě dívá, jako bych jí ještě pořád mohl pomoct, a je to hrozný.

Takže jsem dneska byl zticha – dokonce i když to máma probírala s tetou Pauline. Pak na mě vystartovaly, abych se nechal na svatbu ostříhat. Máma mi řekla, že mám vlasy, jako kdyby mi někdo hlavu provlíknul křovím. Nedala pokoj, dokud jsem neslíbil, že si je nechám zkrátit, i když jen proto, aby mě na chvíli nechaly na pokoji. Odvrátil jsem se od nich a zaměřil se na věci, na který se můžu těšit.

Několik pivních plechovek značky Tuborg. Celej den se mi chladěj v ledničce.

A teď už jsme tu jen já a rádio. Spočítal jsem kasu, vytřel podlahu, utřel stoly. Za chvilku už se budu moct přesunout na svoje místo u okna.

Rovnám zrovna poslední židle, když zazvoní zvonek nade dveřma a dovnitř panovačně napochodujou dvojčata a zamíří ke svýmu oblíbenýmu boxu. Teta Pauline dvojčata pojmenovala Donna a Marie, podle Osmondovejch. Donna má vlasy zapletený v takovejch řadách a na tváři má ten svůj zasmušilej výraz, kterej říká, „je mi šestnáct a tenhle svět je na hovno“. Marie má vlasy stažený do dvou malejch uzlíků jako myška Minnie. Když si sedaj, usměje se na mě a ukáže mi zdviženej prostředník.

Oplatím jí stejným gestem.

Jako děti za mnou chodily po zavíračce na horkou čokoládu, ale když přišla doba řasenek a umělýho opálení, dost to ochladlo.

Mašinu už jsem vyčistil, říkám jim a dál rovnám židle. Ani jedna mě nepozdraví, jen si něco mumlaj. Marie ťuká na displej telefonu a Donna mezitím cupuje sáčky s cukrem nad stolem, kterej jsem zrovna utřel. Zaváhám. „Zrovna jsem to utřel,“ řeknu. Donna protočí oči tak teatrálně, až musím sklopit hlavu, aby si nevšimla, že se usmívám.

Na chviličku pevně stisknu rty a poklepávám na pult. Představuju si kapky na orosenejch plechovkách, který jsou schovaný vzadu v ledničce. Jako že tohle je moje chvilka… Chvilka, co mám mít sám pro sebe. Dvojčata seděj v boxu a vůbec nic je netrápí. Takhle už je to s nima nějakou dobu. Vecpou se k člověku, v naježeným tichu, a přinutí vás, abyste se jich na něco ptali, jen abyste rozbili to ticho, který vyrobily. Puberťačky.

„Tak co jste dneska dělaly, vy dvě?“

„Hmm,“ pokrčí Marie rameny, civí do telefonu. „Vlastně nic.“

Natáhne ruku s telefonem k Donně a ta se rozesměje, tiskne ruku před pusu.

„Panebože,“ řekne Donna a společně se pohihňávaj.

Povzdechnu si. „Takže horkou čokoládu?“

Donna pokrčí rameny. „Jasně, klidně.“

„Pro mě spíš flat white, Mushi,“ upřesní Marie a zívne. Povytáhnu obočí – tak flat white, jo? – a ona taky jedno pozvedne, výsměšně, ošklivě se šklebí. Znovu musím sklopit hlavu, jinak budu prozrazenej. Úsměv by je akorát povzbudil.

Takže se dám do práce, melu kávový zrna, šlehám mlíko a přes rameno vidím, jak se k sobě nakláněj a hihňaj se čemusi na Mariině telefonu.

Nějaká zatracená část ve mně je má pořád za děti. A že to byly skvělý děti! Vždycky s nima bylo vlastně dost práce, ale za nic byste je nevyměnili. A já byl hustej bratranec, u kterýho věčně chtěly přespávat. Stavěl jsem jim pevnosti, natahoval peřiny přes mezeru mezi jejich postele, aby mohly předstírat, že jsou chycený ve vězení nějaký čarodějnice. Představoval jsem jim filmy, který by měly vidět všechny děti – Princeznu nevěstu, Rošťáky, takovýhle věci. Když jsem se o ně staral, připadal jsem si užitečnej, jako že se hodím i k něčemu jinýmu než k práci v mámině kavárně. Donna i Marie mě požádaly, jestli bych jim šel na biřmování za kmotra, a přinutily mě doprovodit je na malou oslavu uspořádanou pro jejich ročník v hotelu Fritz. Byla tam diskotéka s barevnýma světlama a disko koulí. A na parketu spousta dvanáctiletých holek, všechny v jednom chumlu, zblblý cukrem a samy sebou. Teta Pauline byla ještě pořád vdaná za strejdu Gera. V tichu jsem tam seděl s nima a s mámou, popíjel pivo, když k nám přišly dvojčata, vzaly mě za ruce a trvaly na tom, ať vstanu a jdu s nima tancovat. Celej jsem se zhrozil. A celou dobu jsem klopil hlavu k zemi. Holky ale byly nadšený – výskaly a volaly „Mush! Mush!“ – a předváděly mě kámoškám, jako bych byl nějaká cena pro vítěze.

Když jim nesu pití, Marie zrovna balí dvě cigarety.

„Dneska tady byla vaše máma.“

Marie ani nezvedne oči. „Pauline,“ prohlásí. Mámino jméno zazpívá, jako Dolly Parton zpívá „Jolene“.

„A co, dojímala se?“ ptá se Donna. „Máma se teď pořád dojímá. Svatební nervozita. Chodí si po domě, poklízí a furt se hihňá.“

„To je ale pěkný, ne?“ namítnu.

„Chová se jako nána,“ přitvrdí Donna.

„Jo tak,“ vydechnu. „Je prostě šťastná.“

„Je. Prostě. Nána,“ řekne Donna. Ta má teda dneska náladu. Když se dostane do takovýhle formy, má mezi očima specifickou vrásku. Vždycky mi to přišlo hezký.

„No,“ povídám, „velkej den už je za rohem a pak se všechno zase vrátí do normálu.“

Chvíli vládne rozpačitý ticho. Popravdě jsem řekl hloupost. Je zřejmý, že do normálu se nic nevrátí – máma se jim vdává. V pondělí se do toho na radnici vrhne s Rossiem Laughlinem. Když se loni přestěhovaly k Rossiemu, bylo to nějakou dobu jako z rodinnýho sitkomu, dvě rodiny pod jednou střechou: Pauline a dvojčata s Rossiem a jeho dcerou Theresou. O Therese se předtím Pauline s mámou bavila: „Kolik jí vlastně dneska je? Pětadvacet? Šestadvacet?“ „Patří k takovejm těm veganům.“ Takhle to máma fakt řekla, „k takovejm těm veganům“. Jako by mluvila o něčem, co k nám přitáhlo z vesmíru. Máma mě pár měsíců zpátky přemluvila, abych Therese pomohl se stěhováním do jejího vlastního bytu. Nejdřív to bylo dost nepříjemný, bejt venku z kavárny a tak. Nakonec s Theresou ale byla fakt sranda. Jasně, pořád jsem ji bral jako Heleninu mladší ségru, ale najednou přede mnou byla úplně dospělá ženská, co mi dává hipísáckej čaj, vypráví zábavný příběhy ze stopování a vykládá o svým umění, jako bych tušil, co vůbec dělá. Nedokázal jsem odolat a zeptal jsem se jí, jestli si myslí, že by se Helen mohla na svatbu vrátit. Theresa pokrčila rameny a mávla rukou, jako by říkala „kdoví“.

„Jste připravený na tu Paulininu zítřejší party?“ ptám se dvojčat.

„Celý natěšený,“ zamumlá Donna.

„Říká tomu rozlučka se svobodou,“ povídá Marie.

„Babinec,“ doplní ji Donna.

„Berem s sebou penisový brčka,“ oznámí Marie.

Donna pobaveně zafrká. Doufám, že to není pravda.

„Pořád nekouříš?“ ptá se Marie.

„Je to tak.“

„A to se jako nenudíš? Možná bys měl vejpovat,“ pokračuje Marie. A jako by ji ten nápad nadchl: „Panebože, měly bysme vejpovat.“

„Elektronický cigarety používaj jen sráči,“ odsekne Donna.

Ježiši. Ta má teda náladu.

Donna byla odjakživa výbušnější. Hůř jí to šlo se slovy, často si něco špatně vyložila, maličko to popletla a pak se na sebe kvůli tomu vztekala. A vztek si taky vybíjela na komkoli, kdo byl zrovna poblíž. Jednou večer, když byly mladší, jsem seděl u nich v kuchyni a holky do sebe cpaly salámovou pizzu. Byly rozdováděný, protože jsem je měl na povel. Pořád křičely: „Jídlo patří do pusy! Jídlo patří do pusy!“ A u toho jedly. Teta Pauline strejdovi Gerovi vázala kravatu a vykládala mi, kdy se maj koupat, kdy je večerka, všechny tyhle věci. Vtom Donna zavolala: „Koukněte se na mě!“ Hned u tváře držela kus pizzy, jako by to byla veliká zajizvená spálenina. Věděl jsem, že to nemyslela zle, ale když nasadila hlubokej hlas a opakovala: „Já jsem Mush! Já jsem Mush!“, svíjely se mi vnitřnosti.

Vypadalo to, že se teta Pauline hodně stydí. „Zlatíčko!“ řekla a očima automaticky sklouzla k jizvám v mým obličeji. „To není moc hezký.“

Strejda Ger neřekl nic. Jenom přešel k Donně a pevně ji jednou rukou popadl za vlasy. Donna pištěla. Nevěděl jsem, kam se dívat. Bylo to hrozný. „Co řekneš bratránkovi?“ ptal se strejda Ger klidným hlasem. „Promiňpromiňpromiňpromiň,“ pištěla překotně Donna.

Zavrtím se na židli. „Jak se daří tátovi?“

„Ále, náramně,“ povídá Marie. „Nejspíš zrovna sedí v kuchyni zlitej jak dobytek.“

„Kéž bych taky byla zlitá,“ povzdechne si Donna.

„Je to ubožák,“ řekne Marie.

„Je jenom smutnej,“ nesouhlasí Donna.

„Je to ubožák,“ zopakuje Marie pevným hlasem. „Sedí si na farmě a lituje se. Já bych tam nežila, ani kdyby mi za to platili. Vždyť je úplně v hajzlu.“

Vím, že to zní ošklivě, ale jsem rád, že Marie o tátovi mluví takhle. Donna k němu ještě pořád cítí nějakou zvláštní loajalitu, ale pravda je, že se strejdou Gerem není žádná sranda. Od rozvodu, ke kterýmu došlo před pár lety, žije se svým synovcem Čajtanem na velký farmě v Kolonii. Když od něho Pauline konečně odešla, máma byla štěstím bez sebe.

„Však za chvilku už půjdete na vejšku,“ povídám a podupávám nohou. Ztrestal bych některou z těch plechovek. „Už jenom dva roky. Potom už nebudete muset žít s nikým z tý blbý rodiny.“

„Ty taky patříš k nám do rodiny,“ namítne Donna. „A ty nejseš blbej.“

Obě se na mě teď dívaj. Vypadají nějak křehce. Něco se chystá. Nevím, o co jde, ale už vidím, že se k tomu pomalu dostávaj.

Donna se zvedne – „musím se vychcat, nebo prasknu“ – a vyleze z boxu. Tohle někdo naplánoval. Donna míří na záchod, ale ještě si s Marií přes moje rameno vymění významnej pohled.

„No jo. Vtipný, že to zmiňuješ,“ říká Marie. „Myslím celou tu situaci s bydlením. Chci říct, no, je to teď tak trochu téma. Víš, totiž, s mámou ani s tátou bysme se vůbec nemusely trápit,“ pokračuje, „kdybys nám něco půjčil a přestěhovaly bysme se do svýho bytu.“

Vyrazím ze sebe něco mezi smíchem a zakašláním. „Kdybych co?“

„To by bylo skvělý,“ přikývne Marie, jako kdybych právě něco navrhl. „Tak nějak jsme myslely, že o tom s tebou pokecáme. No řekni, nebyla by to paráda, kdybysme s Donnou měly svoje bydlení?“

S nadějí mě sleduje. Už jsem měl dávno pracovat na druhý plechovce.

„A co je špatnýho na tom, bydlet s mámou a Rossiem? Ty Rossieho nemáš ráda?“

„Rossieho má ráda máma,“ odvětí Marie. „Máma ho má tak moc ráda, jako by nikdo další vůbec neexistoval. Nemohli bysme něco vymyslet s tebou a tvojí mámou? Jenom na zálohu?“

Tisknu spodní ret mezi dvěma prsty. „Co na to říká strejda Ger?“

„Táta se vůbec nemá k čemu vyjadřovat. Je to násoska.“

„No jo, ale…“

„A musí ti bejt jasný, že tvoje máma bude pro, když s tím přijdeš ty.“

„Když s tím přijdu já?“

„No jasně. A proč ne? Ty nám nechceš pomoct?“

„Cože? Ne, nejde… teda, to chci. Nejde o to, že bych si myslel, že je to špatnej nápad, nebo tak něco.“

„Tak o co jde?“

Chvilku váhám. „No… Jste prostě ještě trochu mladý. Jak byste platily nájem? A nákupy?“

„V tom by nám právě pomohla ta tvoje půjčka.“

Přejedu si dlaní po čele. „Ale tak… zamysli se, jak by to bylo náročný. Myslím pro tvoji mámu.“

Marie prudce vydechne nosem. „Myslíš asi spíš, jak náročný by to bylo pro tebe.“

„Ne, ne. Tak to není. Já jenom, že…“

„Když nám nechceš pomoct, prostě to řekni.“

„Když ty mě neposloucháš. Jenom si myslím, že…“

„Víš ty co?“ přeruší mě Marie a zastrčí si cigarety za uši. „Zapomeň na to. Jenom jsme myslely, že ty bys to mohl pochopit.“ Začne si sbírat věci.

„No tak, Marie,“ řeknu, když vstane a Donna se vrátí ze záchodu.

„Odmítl nás,“ oznámí Marie.

„Vidíš?“ povídá Donna. „Já jsem ti to říkala. Můžem už jít?“

„Děvčata,“ zkouším to znovu a soukám se z boxu.

„Netrap se tím, Mushi,“ zavolá na mě Marie cestou ke dveřím. „My už si to nějak zařídíme. Jsme na to zvyklý.“

„Ježiši, no tak,“ povídám. „Děvčata…“

Na dveřích zacinká zvonek, Marie se tlačí ven a přes sklo volá: „Užij si ty svoje plechovky.“

Chci jim ještě něco říct, ale nemám tušení, co by to tak mělo bejt. Donna se ještě ohlídne, vidím ji v okně, ale obě míří pryč. Zaskočí mě to. Ta její tvář za sklem. Není ani naštvaná. Vypadá jenom smutně. Otevřu pusu, abych za nima něco zavolal, ale k ničemu to není. Jsou pryč.

Helen

Okýnko v autobuse. Opírám o něj rozdrnčenou hlavu. Za sklem se už svět láme do Kinlough. Vím to, protože oblohou se vine zvláštní odpolední světlo, stromy jsou tady najednou zvláštní a zevnitř mě spaluje horko. Za chvíli budu muset vystoupit. Za chvíli budu tam, kde už vlastně jsem. Zase v Kinlough.

Autobus sjíždí z dálnice a ztrácíme se v cévnatým labyrintu ulic na okraji města. Nad náma se tyčí oblouky stromů, který lámou světlo dopadající na rukávy ostatních cestujících. Silnice je pořád užší, temnější, přibývá větví a k okýnkům se drápou těsný shluky větví živýho plotu. O sklo škrábou čarodějnický prsty. To od Kaly jsem poprvý slyšela, že někdo tomuhle místu, těmhle silnicím říká Kolonie.

Vezmu do ruky telefon.

už jsme v kolonii

Připíšu vykřičník a zmáčknu odeslat, než stihnu zprávu zase smazat.

Všichni v autobuse pospávaj. Nebo spánek předstíraj. Ale co já vím, klidně je možný, že jsou všichni po smrti. Ženě sedící vedle mě z pusy tečou sliny. Vypadá jako utopenec. Napadá mě, jestli se mám obtěžovat s mejkapem, ale hned se rozhodnu, že ne. Stejně si to ale neodpustím, takže nakonec jo.

Theresa moji zprávu viděla, ale neodpovídá. Přihodím pár nadšenejch emotikonů. Před pár dny jsem jí psala, abych potvrdila, že konečně přijedu. Nenašla jsem žádnou dobrou výmluvu, proč oželet svatbu našeho táty, ale pravda je, že jsem tady nebyla už víc než deset let. V kontaktu jsme byli přes facebook, teda nějakou dobu. Postupem času ale předstíraně uvolněný on-line konverzace ustaly a pak už jsme si jenom navzájem slušně lajkovali fotky. Iluze komunikace. Lidi vždycky spoléhali na určitý výmluvy, který jim pomůžou vysvětlit, proč ztratili kontakt – ztracený adresy, špatný telefonní čísla. Internet všechny tyhle starý důvody jednoduše zneplatňuje. Nakonec jsem smazala všechny svoje profily na sociálních sítích. Od tý chvíle se můj vztah s tátou a Theresou omezoval na pár e-mailů za rok. A mně to vyhovuje. Včera večer jsme si s Theresou domluvily sraz na autobusovým nádraží. Napsala, že se na mě těší. To od ní bylo milý. Napsala jsem: já taky. A to bylo milý ode mě.

Kolonie se svíjí kolem autobusu. Stromy, co tu byly vždycky. Zkroucený končetiny, pokřivený tváře, pozorujou, čekaj. Silnice věčně posetý kameny a výmoly.

Nikdy jsem se nechtěla vracet.

Když táta poprvý přišel s tou hroznou zprávou, že nás čeká přesun do Kinlough, bylo mi čtrnáct. Posadil mě v droghedským bytě vedle Theresy na naši společnou postel. Musel si někde přečíst, že právě tohle má člověk udělat, když dětem oznamuje velkou novinu. Posaďte je na postel. Chvíli jsem sledovala, jak jako nějakej blbec pokyvuje hlavou, chodí bytem sem a tam a uvažuje. Stávalo se, že nám někdo bušil na dveře, který táta neotvíral, a často pozdě v noci vyzváněl telefon. Věděla jsem, že chystá další krok. Seděly jsme s Theresou na posteli a poslouchaly, jak nám vykládá, že nejvíc ze všeho potřebujem změnu. Theresa se pokoušela udržet v náruči Misty, jenže Misty sebou pořád škubala a vracela se na podlahu. Pak tam ležela jako kobereček se smutnýma očima. Čas od času jsem do ní šťouchla chodidlem a ona ke mně zvedla hlavu a ocasem zabubnovala na koberec. Misty měla krásný vlhký černý oči. Tišily ve mně znepokojení z toho, co se právě děje, a byla jsem ráda, že tam je s náma.

Táta se pustil do svejch největších hitů: Změna scenerie. Obrat k lepšímu. Novej začátek. Všechno jsem to už slyšela. Když ale řekl: „… a proto… se stěhujem… do Kinlough,“ a když na poslední slabice stoupl hlasem, až se nad náma natáhla jako lano šíleně optimistickejch provazochodců, nevěděla jsem, jak reagovat. Zvedla jsem k němu oči a on už mě pozoroval, čekal, co udělám. Byl to vážně směšnej nápad. Do Kinlough se jezdilo leda tak na návštěvu, nebylo to místo k životu. Když byla máma ještě v pohodě, jezdili jsme tam každý léto na dva týdny. Na závodní tejden, po kterým hned přišel festivalovej. Schovávaná v Caillským lese. Cukrová vata na kraji Fox Street během průvodu. Máma o těchhle našich každoročních výletech mluvila jako o „hezký kotvičce“. Chtěla tím asi říct, že v Kinlough se může nadechnout, než se vrátí k opravdovýmu životu, kterej byl vždycky jinde. Ať už jsme byli kdekoli, opravdovej život se podle mámy – ale stejný je to se všema zajímavejma lidma – odehrával jinde. Jenže táta se do Kinlough chtěl věčně vracet. Oba jeho rodiče byli dávno po smrti, ale stejně chtěl pořád zpátky do rodnýho hnízda. Máma říkala, že je to symptom vyšinutýho mozku. Na konci každý naší návštěvy Kinlough jsem mámě pomáhala skládat věci do dodávky, jen abych nemusela sledovat, jak táta kvůli odjezdu trucuje. A máma cvrlikala: „Dva týdny ročně je víc než dost, no ne?“

Seděly jsme s Theresou na naší posteli a já viděla, že táta je z vyhlídky života v Kinlough nadšenej, a že je navíc přesvědčenej, že budem nadšený i my. Už tehdy jsem věděla, že na nadšení dospělýho chlapa je něco skličujícího. To očekávání, že svět se s ním potká v půli cesty. Nejspíš to tak často je. Řekl, že si sehnal práci a zařídil nám dům. Opravdovej dům, kde by každá z nás měla vlastní postel ve vlastním pokoji. Měl ze sebe radost. Byl na sebe neskutečně hrdej. „O všechno jsem se postaral,“ povídal, mnul si zátylek, mžoural před sebe a zajíkal se. „Bude to jako n-n-n-novej začátek.“

Theresa vypískla a vystřelila z postele, aby ho mohla obejmout. Misty nejistě zaštěkala, vzepřela se na zadních a předníma tlapkama se natahovala k Therese. Atmosféra okamžiku se tudíž změnila v něco jako oslavu, což přesně táta chtěl – oslavný fanfáry –, dal Therese pusu do vlasů a vzal ji do náruče, jako kdyby byla menší, než doopravdy byla. Volnou rukou drbal Misty za ušima a všichni společně si užívali situaci jako z katalogu. Já dál seděla na posteli a zaraženě je sledovala. Oběma jsem chtěla vlepit hodně silnou facku.

„A co moje škola?“ namítla jsem. „Je květen. Už za měsíc mám zkoušky.“

Theresa visela tátovi kolem krku a táta se na ni usmíval. „Copak je nemůžeš udělat v nový š-š-škole?“ Podrbal mě ve vlasech, jako bych taky byla pes. „Taková ch-ch-ch-chytrá hlavička? Ty jim ukážeš.“

Theresa se nechala slyšet, že to je úplně nejlepší novina, a táta měl radost, protože měla radost ona, ale Theresa měla radost akorát proto, že jí bylo teprve deset.

Já neměla radost z ničeho. Mně bylo čtrnáct.

Autobusový nádraží se změnilo. Dřív to byla obrovská hala, na kterou z rezavejch trámů dohlíželi prašiví holubi, a z nich na kachlovou podlahu padaly výkaly. Kluci v mikinách s kapucema si plivali pod nohy do loužiček u zdevastovanýho stánku, kde prodávali cíga, aniž se zajímali, kolik vám je let.

Teď je tu zářivý moře skla. Obrazovka nad každým nástupištěm oznamuje časy odjezdů. Jako v kterýkoli jiný konečný stanici. Jsou tu stejný lavičky, jaký jsou k vidění kdekoli jinde, i s opěrkama proti bezdomovcům, který by se mohli rozhodnout, že tady budou spát.

S klapáním za sebou táhnu kufr na kolečkách. Vtom si všimnu plakátu ohlašujícího chystanej koncert a zastavím se. Jungle Heart: Bringing It All Back Home. Na plakátu je Joeova fotka z dob, kdy byl ještě teenager s vytřeštěnýma očima, kouká do objektivu jako Bob Dylan na přebalu Bringing It All Back Home. Napadá mě, jestli tu fotku nepořídila Kala. Podívám se, kdy se má koncert konat, a uvědomím si, že už tenhle týden. Jsem zpátky poprvý za celý léta, a Joe je tady taky. Úžasný. Sakra úžasný.

Venku je to jako v rozpálený troubě. Takový je už Kinlough v létě. Je dusno a je tu nasládlej vzduch.

Píšu Therese: přistání proběhlo úspěšně!

Autobusový nádraží není – na rozdíl od letiště – nikdy veselý místo. Hned o kousek dál na ulici, na rohu, kde se ulice stáčí do města, postává osoba v těžký černý mikině s kapucí staženou až do čela, a to navzdory horku, anebo kvůli němu. Ta postava tam stojí, jako by do ní praštil blesk. Zkamenělej stín. Takhle vypadá právoplatnej obyvatel autobusovýho nádraží. Blázen zaraženej do země.

Theresa odpovídá:

ulice jsou ucpaný

můžeš dojít na hoganovo nám.?

Abych se z týhle strany silnice dostala na Hoganovo náměstí, musím projít kolem toho zaraženýho chlapa, toho stínu, kterej mě, jak jsem si teď všimla, pozoruje. Chvíli se mu dívám do očí, pak ale oči zase sklopím k telefonu. Přejdu silnici, abych kolem něho nemusela projít.

Kolečka kufru za mnou rachotí a šlapou mi na paty, kolem mě se valí lidi, spěchaj k autobusům.

Přidám do kroku a všimnu si, že stín taky přešel silnici a stojí na rohu, ke kterýmu zrovna mířím. Na tom, jak stojí, je něco špatně. Paže drží napjatě podél těla. I na takovouhle vzdálenost vidím, jak se mu kroutí a zatínaj prsty. Podívám se na telefon.

vyzvednu tě u burrita

nahoře na náměstí

Cítím, že mě zase pozoruje. Provedu běžný výpočty. Říkám si, že jsem paranoidní, a přejdu zpátky na původní stranu silnice. Pak ale koutkem oka vidím, že stín mě napodobí. Přechází silnici, už zase.

Další výpočty. Má ruce v kapsách? Ne, má je podél těla, takže žádná masturbace. Drží něco? Lahev? Nůž? Ne. Ruce má prázdný. Prsty napíná a kroutí jako drápy.

Projdu kolem něho. Nedopustím, aby mě tohle místo dostalo tak brzo. To mě naučila Kala: za chůze vypadat, jako že vím, co dělám. Abych ukázala, jak jsem sebevědomá, narovnám záda a zrychlím, pak ale zase trochu zpomalím, abych předvedla, že nemám zapotřebí předvádět sebevědomí. Nedívám se na něj. Ne přímo. Je jen tmavá skvrna v periferním vidění. Stín. Není proč se bát. Už se k němu blížím. Nehty zarývám do dlaní. Klouby na rukou mi bíle svítí. Pokud se o něj nechci otřít, musím se přiblížit ke zdi. Stojí mi v cestě. Je už dost blízko na to, aby se mě mohl dotknout. Plivnout na mě. Čekám, kdy se pohne. Kdy něco ucedí mezi zuby. Kundo. Děvko. Kurvo.

Nic neříká.

Jsem za rohem, ale ohlédnu se, teprve až dojdu k semaforům, a vidím, že mě z rohu pozoruje, ruce pořád podél těla, pospíším si na silnici, abych se od něho ještě víc vzdálila, a auta na mě troubí, protože nemám právo jít, kam moje tělo potřebuje, a já jdu, klopím oči k zemi, snažím se dostat se pryč od nádraží, a když zvednu oči, najednou jsou všude tváře a zvuky svinutý ve vzduchu kolem mě, lidi se povalujou na trávě, popíjej z plechovek, krmí se zmrzlinou, skupinka studentů pokřikuje a hází frisbee, halasí hned vedle turistů, ti se kolem sebe motají, čučí do telefonů a vůbec nevnímají nebezpečí, který představujou do půl těla nahý mladíci s rozhoupanýma ramenama, křižující Hoganovo náměstí, každej s třpytivým řetězem na krku – minou kancelářský zaměstnance s mrtvýma očima, v košilích s rozhalenkou, uvolněnýma kravatama, shrbenýma na lavičkách nad plechovkou Dutch Gold, a já jsem chycená v tomhle víru, jsem jeho součástí, Kinlough je zničehonic nápor zpěněnýho moře kolem mě a já jsem ostrov uprostřed zubatýho příboje Hoganova náměstí.

Joe

Cestou k Flanaganovi tepe Hoganovo náměstí životem. Je pátek. Lidi jsou napjatý jako pružina. Chtěj tancovat, chtěj se potit, chtěj šukat. Oni chtěj. Ty poskytuješ. Tvary náměstí se k tobě obracej. Jsi tady nový ohnisko. Tváře se k tobě otáčej, jako když se květiny natáčej za sluncem. Vnímej jejich energii, příval poznání. Není to Joe Brennan? Telefony se zvedaj a fotěj, ale ty předstíráš, že sis toho ani nevšiml, vznášíš se nad světem, vznášíš se Jinde.

Dneska večer poprvý nemáš ruku v ramenním závěsu. Když jsi v kuchyni stříhal sádru, loket byl pořád citlivej a kůže kolem hrála všema barvama. Pokud ho ale necháš ještě chvíli odpočinout, zejtra už budeš zase moct hrát na kytaru. O tom není pochyb. S tímhle loktem nešlo posilovat, ale když na moment stočíš pohled ke skupině mladejch holek, vidíš, že ti pohledem šmejdí po hrudníku, po kérkách.

Rámus od Flanagana zaslechneš, ještě než přejdeš silnici – pod zvukem vrtaček a údery kladiv pulzuje hudba. Takhle sis to přál. Oficiálně podnik otevírá příští tejden, ale chceš, aby se o tom už vědělo, a tak jsou dveře dokořán a ven se valí hudba, aby lidi viděli za oponu a zahlídli něco z těch kouzel, který jsi přivezl do Kinlough. V okně do ulice je improvizovanej pult, u kterýho už vydávaj pivo s sebou. Než přišla recese, byl Flanagan legendární podnik. A teď ses přivalil s penězma, aby se mohl znovu otevřít. Náš rodák… Chlapci se dařilo. Na oknech jsou plakáty oznamující, že tady budeš vystupovat. Sólo akustický vystoupení už od zítřejšího večera. Bringing It All Back Home. Chceš, aby o tom lidi věděli. Dneska jde o to, aby ses ukázal, seznámil se se zaměstnancema, pozdravil je, nechal se vyfotit na jejich sítě, na svoje sítě.

Na chvilku se zastavíš, necháš chumel holek, aby se s tebou vyfotily. Panebožepanebožepanebože. Řekneš jim, aby sekaly dobrotu, střihneš to silnicí mezi stojícíma autama, a když tě z nich lidi pozorujou, cejtíš, jak třeští oči.

U Flanagana je nabito. Postav se do dveří. Nadechni se okamžiku. Piliny na podlaze. Nelakovaný dřevěný stoly. Kluci s hipsterským plnovousem věšej vysoko nad bar starý jízdní kolo. Na místě je i několik projektorů, zdi kryjou záběry kultovek ze sedmdesátek. U baru cpou pokérovaný holky svíčky do prázdnejch lahví od vína. Kluci oblečený jako Oliver Twist na zeď v rohu, kde jsou uložený deskovky, malujou postavičky z irskejch pořadů pro děti, Bosca a Morbegy. Někdo je ve fotobudce a leští tam sedátko. Duggan za barem provádí s blokem v ruce inventuru. Tak ho rychle pozdrav a běž k pódiu, vlez na místo pro dýdžeje vedle beden. Ubírej hlasitost, ale pomalu, ať si toho lidi ani nevšimnou. Tamhle je mikrofon. Zapni ho. Repráky zasténaj. Všechny tváře se k tobě obracej. Podnikem se šíří vlna poznání. Tak se do toho mikrofonu zasměj. „Zdravíčko, lidi. Chtěl jsem se akorát zastavit a přivítat vás. Vedete si fantasticky. Bude to kurva dokonalý. Přehraju tady jenom pár písniček a pak se chci se všema pozdravit. Doufám, že jste z tohohle dobrodružství stejně nadšený jako já. Všechno fajn? Tak jo.“

Sem tam někdo zatleská a ty zapojíš notebook do beden, otevřeš Spotify a pustíš playlist, na kterým jsi pracoval celý odpoledne.

Začni pomaličku. Chvilku to nech doutnat. „Our Theme“ od Barryho Whitea a Glodean. Prostorem se pomalu nesou tóny synťáku, bednama otřásaj Barryho samohlásky a třást se začínaj i lahve na baru. Lidi najednou pracujou s větší naléhavostí. Vzduch je nabitější. Celej tenhle podnik je vesmír ve tvý dlani. Užívej si pohledy lidí, co tu pracujou. Předveď jim naučenej pohled do dálky, jako bys viděl něco na obzoru, jako bys ty sám byl hudba. Pohled Boba Dylana. Vizionář se dívá do srdce tajemství. Začíná večer, sladkej večer. Vzduch překypuje energií. Vyfoť si výhled z místa pro dýdžeje. Rozostřený lahve a těla vytvářej hřejivý pozadí. Trochu si pohraj s filtrama a pak hoď fotku na instagram s popiskem „Takhle se tu máme“. Theresa příspěvek olajkuje ani ne za deset vteřin. Stejně tak Mush. Zírej do telefonu, dokud pod příspěvkem nemáš sto lajků. Necelejch třicet vteřin. Dobrý je to.

„Lonely Disco Dancer“ od Dee Dee Bridgewater. Všichni se pořád věnujou svý práci, ale pokyvujou si hlavou do rytmu. Tetovaný holky se na tebe usmívaj a kroutěj se v bocích. Přesně takovou náladu bys tady chtěl mít, až příští tejden dorazí ten redaktor. Rozhovor do časopisu Rolling Stone u příležitosti deseti let od vydání desky, kterou jsi anglicky pojmenoval The Other Place. Chceš ten rozhovor vést na různejch místech v Kinlough. Portrét umělce, místního patriota. Pět let jsi žil v Los Angeles a sem ses vracel tak jednou za půl roku. Teď hraješ na domácí půdě. Cejtíš to v sobě. Jsi na správným místě. Jsi tady.

Duggan leští u baru sklenice.

„Dneska to tady vypadá slušně,“ říká a pozoruje holky. „Co si dáš? Zase pivko pro důchodce?“

Přikývneš, Duggan z lednice vytáhne nealkoholický pivo Paulaner, zavrtí hlavou a hlasitě lahev odšpuntuje. „Je to smutnej den, když chlap tady z Kinlough o závodech odmítne pořádný pití.“

„Bojím se, že s tím budeš muset žít.“

Duggan je jeden z těch chlápků, co z Kinlough nikdy nevytáhli paty a všechno ve svým životě vztahujou právě k tomuhle místu. Je tady důležitej – za ty roky provozoval několik barů –, a tak si myslí, že s tebou může mluvit jako rovnej s rovným. „Tohle babský pití je jako pivo s nasazeným kondomem,“ povídá.

Nevšímej si ho. Už jsi mu vysvětlil, jak to máš s loktem, jak je na tom zle a že bereš prášky proti bolesti. Dokud se nezmátoříš, nemůžeš pít alkohol. Vlastně to ani není lež. Kinlough ale není Los Angeles, tady lidi viděj, že nepiješ, a hned tě z něčeho podezřívaj. Něco se jim tam za očima zabouchne.

Řekni mu, že si skočíš na vzduch. Mezi zdma se rozlíhá „Walk On By“ Isaaca Hayese, verze z dvanáctipalce.

„Jasný, chlape,“ odpoví Duggan a pozoruje pokérovanou holku, která se opírá o bar a šteluje zarámovanou fotku u zrcadla. Je to snímek tvý první kapely. Jsi na něm ty a Mush a Aidan, jste hubený, tváře červený, vedle stojí futrály s kytarou. Snažíte se vypadat drsně, ruce založený, a mžouráte do objektivu, topíte se ve slunečním světle, který se dere fontánou v čele Hoganova náměstí.

Když ses tam v pátek po škole dostal, pokaždý už ve fontáně byla spousta jaru, kterej tam někdo přilil. Postávali jste na Hoganově náměstí, čekali na autobus a předstírali, že si nevšímáte všech těch holek. Bylo vám tehdy čtrnáct let, takže jste půlku života nemluvili s žádnou stejně starou holkou. Chvíli jste na základce byli spolu – kluci i holky –, jenže pak vám bylo sedm a šli jste k prvnímu přijímání. Pak už všechny kluky lifrovali ke Svatýmu Judovi, do chlapecký školy kousek odsud, ale stejně tak to mohla bejt úplně jiná planeta. Chlapecká škola bylo nový místo s novými pravidly a všechna pravidla jste se museli naučit takřka přes noc. Jak nadávat, jak plivat, jak se prát. Jak někoho setřít pohledem, jak do něho kopnout, aby vás přitom nechytil za nohu, jak z někoho na jeho narozky vymlátit duši, ale přitom mu zase tak moc neublížit. Sblížilo vás to, tebe, Aidana a Mushe, semkli jste se jako pruty, který je pak těžký zlomit. Základce jsi kraloval. Na rozdíl od ostatních ses nemusel prát, aby tě brali, protože jsi nejlíp ze všech hrál fotbal a byl jsi nejchytřejší ve třídě. Teď ti ale bylo čtrnáct, chodils do chlapecký školy, ke Svatýmu Šimonovi, na intimních místech ti rašily chlupy a začínal jsi mluvit novým hlasem. Doneslo se k tobě, že holky kluky ze Svatýho Šimona úplně žerou, protože na žádný jiný střední škole v Kinlough nebyly přijímačky. „Ke Svatýmu Šimonovi chodí jenom smetánka,“ opakoval často táta. Mushe i tebe zarazilo, že chlapecká střední škola se vůbec nepodobá tomu, co jste znali z Buffy, Dawsonova světa nebo seriálu Konečně zvoní. Byli tam akorát další kluci a jejich smrad.

A tak jste v pátek po škole chodili na Hoganovo náměstí a snažili se hezkejm holkám od Svatý Anny ukázat, jak jste hustý. Máma říkala, že jsi krásnej. A věděl jsi, že krásnej je i Mush – to zmiňovaly všechny mámy. Měl vlnitý vlasy a podle mámy vypadal „jak z klučičí kapely“. Opírali jste se o zábradlí, snažili se vypadat drsně a Aidan do dlaní nabíral pěnu z fontány a snažil se ji Mushovi vetřít do vlasů, navzájem si nasadili kravatu a celý náměstí je sledovalo, dívali se i na tebe a ty ses smál, tahal jsi je za batohy, dokud se nesvalili na zem, a pokud se na vás dívaly holky ze Svatý Anny, prali jste se o něco hlasitěji a šťouchali se celou cestu na autobus, jeli jste k tobě domů, pod schodama jste shodili bágly, svlíkli uniformy, navlíkli tepláky, hodili do sebe svačinu, kterou připravila tvoje máma – klidně jste si ve spěchu spálili jazyk, chladili si pusu, funěli jste jako psi –, a běželi jste na starý hřiště za Taylorovou školou kopat do míče. Ještě nedávno jste hráli na střílení, pobíhali po školním dvorku, kryli se za prolejzačkama a zabíjeli se. Mush skvěle uměl nechat se zastřelit kulometem, dokázal dlouho škubat tělem, než padl na zem. Teď už jste na to ale byli moc velký. Když jste se vrátili z kopaný, sotva jste vešli do dveří, nosila máma na stůl páteční klasiku: kuřecí kousky s hranolkama ve speciální omáčce. „Jak to, že pokaždý přesně víte, kdy se vrátíme?“ ptal se Aidan, ale máma se jenom smála a řekla mu, že díky ženský intuici. „A to je úžasný, Margaret,“ řekl Aidan a ruce měl založený jako jeden z dospěláků. Opravdu si užíval, když mohl tvý mámě říkat takovýhle věci, jen aby tě pozlobil. Po páteční klasice jste se v obýváku pokaždý všichni poprali, až ti z toho bylo zle, než došlo na Nintendo a multiplayerovej maraton GoldenEye, cpali jste se brambůrkama, čokoládou a křičeli na sebe různý nadávky. Táta se z práce vracel s krabicí mandlovejch nanuků a s každým si na oko dal nejdřív páku a až pak mu dal zmrzlinu. „Policejní brutalita,“ volal, když prohrál, a klukům to každej tejden přišlo vtipný, protože táta měl na sobě pořád uniformu Gardy. Vysedával potom na svý židli, šustil novinama a usínal. Kolem desátý odvezl Aidana domů.

Tou dobou jste s Mushem vylezli po schodech, abyste si mohli pokecat.

Kdykoli jste tohle podnikali – kdykoli jste kecali –, bylo to tak trochu tajný. Neznámý vody. Kecaly přece holky, kluci to dělat neměli. Mush byl ale jinej. Rád si povídal. Věděl toho spoustu o filmech – mnohem víc než ty. Jeho máma ho nechala, ať se dívá, na co chce. Hromadu šíleností si nahrával na kazetu, a když jsi u něho přespával v bytě nad kavárnou, koukali jste na televizi. Na různý filmy s prsama a tak vůbec. V polovině případů jsi ani nechápal, o co v tom filmu jde. Stejně ses ale díval a bylo ti jasný, že se natahuješ k něčemu, co přesahuje Kinlough – že se dotýkáš Jinýho místa, světa skutečnějšího a romantičtějšího než život –, a i když film skončil, někdy se ještě zdržel v pokoji jako ozvěna budoucnosti a oba jste seděli u okna v bytě Mushovy mámy a civěli ven, přes Fox Street, a nikdo nic neříkal.

Na stejným místě jste seděli, když jsi mu tehdy v noci poprvý řekl o tý holce.

Poprvý jsi ji viděl na autobusový zastávce na Hoganově náměstí. Později jsi ji zahlídl taky na Fox Street. Stála tam a koukala, jako by ji doprovázela filmová hudba. Hustá záplava tmavejch vlasů, na ústech náznak stínu. A obočí – jako z Hollywoodu. Odjinud. Mush okamžitě věděl, o kom mluvíš. Říkal, že občas chodí do máminy kavárny s nějakou kámoškou, hlasitou blonckou. Celou sobotu jsi tam proseděl s knihou a předstíral, že čteš, ale vůbec se neobjevila.

Každej tejden jsi v pátek po škole mířil na zastávku, uvnitř rozechvělej, a doufal, že ji uvidíš. Když se jednou opírala o zábradlí a poslouchala discman, sebral jsi kuráž a stoupl sis opodál. Ten den stačilo málo a sedl by sis v buse vedle ní.

Oživil sis ji v básních, písňovejch textech, představoval sis ji ve výjevech z televize a videoklipů. Do deníku sis psal věci jako „kdekoli jsem, stojím na břehu, který omývá“ a později jsi to předčítal Mushovi a on zavíral oči a vrtěl hlavou, ve tváři utrápenej výraz, a říkal ti: „Zásah blesku, kámo. Jako když Michael Corleone na Sicílii zahlídne Apollonii po tom, co tam uteče po vraždě McCluskeyho a Sollozza, jenže ona pak vyletí do vzduchu, za což můžou Barziniovi, ale Michael se z toho nikdy nevzpamatuje a stane se z něho Kmotr.“ Mush to má v mozku pospojovaný úplně naopak. Právě proto s ním ale můžeš kecat – taky má v sobě něco Odjinud.

Když jsi mu řekl, žes o ní napsal další písničku, byl nadšenej a přemlouval tě, abys ji zahrál. Dělal jsi, že nechceš, ale nakonec jsi ji pokaždý zahrál. Jednou tě čekala sláva. Životopisci budou do knih vkládat snímky rukou psanejch textů, který jsi vyplodil, a z tebe a tý holky bude jeden z těch legendárních párů, který jsou synonymem opravdový lásky. John a Yoko, Sid a Nancy.

Každej další pátek do tebe Mush strkal loktem, abys za ní šel a zeptal se, co poslouchá. Na to jsi ale byl moc nervózní. Jednou se ti zdálo, že se dívá vaším směrem, a cejtil jsi, jak tě ten její pohled spaluje. Aidan mezitím pobíhal kolem jako nějakej blbeček a snažil se Mushe ťuknout do zátylku. Mush se Aidana úmyslně snažil rozptýlit, zabavit ho, aby sis s ní mohl popovídat, úplně nezávazně. Jenže ty jsi zase vycouval. Neměls na to koule. Mush si tě kvůli tomu nikdy nedobíral – jenom se ti díval do očí, aby dal najevo, že ti rozumí. To byla jedna z Mushových nejlepších vlastností. Stalo se, že jste slyšeli nějakou písničku nebo zhlídli scénu nějakýho filmu, vyměnili jste si pohled a oba jste věděli, že myslíte na to stejný. Takovýho kamaráda má člověk na celej život jenom jednoho. A tys měl Mushe.

nazdar chlape

jak to frčí?

v kavárně padla?

zdarec

frmol lol

nechceš se stavit u Flanagana?

jsem venku, tady je klídek

Mush neodpovídá. Snažil jsem se ho někam vytáhnout od chvíle, kdy jsem se vrátil. Už jsou to tři tejdny. Znovu si přečteš zprávu, co jsi poslal. Tady je klídek. Zníš jako někdo z Los Angeles. Přímo vidíš, jak Mush protáčí oči.

Přes silnici na Hoganově náměstí je to šílený jako vždycky. Lidi sosaj z plechovek, odpočívaj v trávě a chytaj poslední bronz, než začne zapadat slunce. Že stojíš před vchodem u Flanagana a popíjíš, to nic není, žádná velká věc. Je to nealkoholický pivo, takže vlastně ani nepiješ. Děláš to akorát proto, že ses tak sám rozhodl, a kdyby sis ještě někdy dal pivo s alkoholem, tak co? Seš dospělej. Je tejden závodů. Nepotřebuješ přece žádnou povolenku. Pracuješ. Když pracuješ, můžeš se napít. Prokrista, vždyť seš rocková hvězda.

Fotíš pivo a fotku házíš na instagram, když se z náměstí ozve: „No nazdár, fešáku!“ Volaj na tebe dvojčata, jdou parkem. „Co říkáš, nedal bys nám loka?“ volá Marie. Donna jde vedle ní jako její zamračenej stín.

Marie je hotová koketa. Jako dítě byla ukecaná, ale teď vtipkuje s jiskrou a čeká, že míček odpálíš zpátky na její stranu a že do toho dáš ránu. Užuž křičíš odpověď, v krku se ti sbírá hlas, když vtom jako by se ti ze srdce vytřepetalo hejno ledovejch ptáčků a proletělo ti rukama. Kdyby ses podíval jenom zběžně, řekl bys, že to je Theresa, že za zády dvojčat křižuje Hoganovo náměstí. Klidně by to mohla bejt ona, něco z ní tam rozhodně je. Všechno ale tak trochu nesedí. Držení těla, sestřih, energie. Je to Theresa v pokřiveným zrcadle. Záda má jako podle pravítka a divoce se rozhlíží, dere se dopředu, táhne kufr na kolečkách.

Je to Helen.

Málem zacouváš zpátky k Flanaganovi. Co kdyby si tě všimla?

Marie tě zlehka obejme. „Je ti dobře?“ Dělá to pokaždý, když tě vidí, už od doby, co ses vrátil. Donna stojí kousek stranou, jako vždycky, a vypadá, jako by něco provedla. „Co ten tvůj loket?“

„Má se parádně.“ Ohlídneš se přes rameno, zpátky k náměstí. Helen tam pořád je. V ruce má telefon a rozhlíží se. Musíš se dostat dovnitř.

„Můžeš s tím hrát na kytaru?“ zeptá se Marie a dotkne se těch pohmožděnin. Stojí hned u tebe. „Je to vlastně takovej krásnej náramek, že jo? Klidně by to mohlo bejt tetování.“

Zvedne k tobě svý nebezpečný oči, slyšíš, jak si za ní Donna odfrkne: „Bože.“

Mush se ti jednou svěřil se svým přesvědčením, že Donna se jednoho dne doslova unudí k smrti.

Marie si s tebou vyfotí selfíčko na svůj instagram. Instinktivně se usmíváš. V hlavě máš plno hluku. Náměstí, dunivej hlas Isaaca Hayese uvnitř u Flanagana, hlasitej mumraj lidí okolo.

Helen tam pořád je, stojí tam. Je tady, v Kinlough.

Helen

Hoganovo náměstí je jaksi větší i menší, než si pamatuju. Park je udržovanější. Cesta, která příčně protíná trávník, je z toho gumovýho povrchu jako na hřištích, není to jen štěrk a prach. Táhnu kufr kolem busty J. F. Kennedyho, mířím k fontáně, ze který k nebi tryská proud světla lemovanýho duhou. Do fontány někdo nalil jar, z hromady pěny se na chodník rozlévá mýdlová voda. Všichni jsou rozesmátý.

Kráčím po náměstí, záda hezky rovně, pohled upřenej přímo před sebe. Tohle místo mě nezlomí.

Po jízdě autobusem jsem zpocená. Až se budu objímat s Theresou, bude to o to divnější. Procházím seznam témat, který můžem probrat. Jak jí jde to její umění. Jak jí to jde v životě. Jak to všechno jde? Tiše si nacvičuju slova. Jak to všechno jde? Jak to všechno jde? Jak to všechno jde?

Blíží se ke mně dvě holky a já se před nima nechci ztrapnit, vypadaj otráveně a drsně takovým tím ledabylým způsobem, o kterej nakonec všichni přijdou. Už jenom jejich zamračenej výraz by mě mohl pořezat. Něčím je to strhující. Jak si pyšně vykračujou. Z trávy vedle nich najednou vyrazí pár holubů a obě vyjeknou a smějou se, instinktivně k sobě natáhnou ruce a najednou je tu něha. Pak si ale jedna z nich všimne, že je pozoruju, pohled se jí zatvrdí a já odvrátím pohled. Jdeme po cestě, míjíme se, čekám, že směrem ke mně některá z nich něco utrousí. Obě se už ale soustředí na něco jinýho. Slyším, jak jedna z nich volá: „No nazdar, fešáku! Co říkáš, nedal bys nám loka?“ A druhá zamumlá: „Máš ty fotky?“ „Cože?“ „Ty fotky, máme přece ty fotky.“ Razí si to po trávě k Flanaganovi a já cítím úlevu. Už jsem dost stará na to, abych se různejch věcí přestala bát. Holek v pubertě se ale nikdy bát nepřestanu.

První den u Svatý Anny jsem se přímo pekla. Po haleně, kousavý košili a kardiganu v námořnický modři mi přejížděly spalující pruhy slunečního světla. Kolem krku jsem byla propocená, stejně jako v podpaží. Když jsem si prohrábla vlasy, jako by se mi rozpouštěla lebka. Lakovaný dřevo se lesklo, shora se valilo bílý sluneční světlo a já přivírala oči, uvězněná mezi dvojí září. Na to, aby se z vás v nový škole stal někdo, kým tam už zůstanete, máte hrozivě málo času. A já už pomalu klouzala do role upocený, umžouraný hlupačky, se kterou se nikdo nebaví.

Konverzace ve třídě proudila přes solidní tepny. Já byla překážka, kolem který tekla.

V úvodu první hodiny mě učitelka angličtiny vyzvala, ať si stoupnu a představím se.

„Odkud jsi?“ zeptala se. Vždycky si vás chtěj zařadit. Odkud jsi. Co dělaj rodiče. Nikdy jsem na jejich otázky neuměla odpovědět tak, jak by se hodilo.

„Hmm, tak různě,“ řekla jsem. „Hodně se stěhujem.“

Ostatní holky se pochechtávaly. „To je ale póvl,“ zašeptal někdo.

„No, tak kde ses narodila?“

„Hmm, vlastně ve Francii. Máma byla napůl Francouzka, takže někdy…“

„A v Kinlough bydlíte kde?“ zajímala se učitelka.

Nedokázala jsem si vzpomenout, jak přesně se to tam jmenuje. Přestěhovali jsme se teprve před pár dny. Tátovi kamarádi se opírali o stěnu domu, čekali, připravený pomoct nám s věcma.

„Rossieeee!“

„No nazdar, to je Rossie Laughliiiin!“

Jeden z mužů ke mně překotně napřáhne ruku. Stříbrem prokvetlý strniště, brada spálená od slunce. Nevybavila jsem si, jak se jmenuje. „Vítejte, vítejte!“ usmíval se na nás. V horním patře mu chyběly zuby. „Kristepane, tys nám ale vyrostla, že jo, děvenko? Myslel jsem, že seš tamhle tvoje sestra!“ Kývl hlavou k Therese, která na zahradě předváděla hvězdu, jako by to snad někoho zajímalo. „Když jsem tě viděl naposled,“ pokračoval stříbrovous, „bylas teprve koťátko.“ Přivřel oči, potom je úplně zavřel a usmál se, jako by mezi náma proběhlo něco zábavnýho. Nervózně jsem přikývla. Nesnášela jsem tyhle role. Stydlivý dítě, přátelskej dospělej, co si hraje na strejdu.

„Ty se na mě nepamatuješ, viď?“ řekl. „Já jsem Mrkáč.“ Zase přivřel oči, zase je zavřel. Má nějakej tik. Proto se mu asi říká Mrkáč.

Mávl rukou k tmavovlasýmu chlapovi, kterej stál za ním. „Možná si pamatuješ Doda, ne?“

Mrkáč. Dodo. Co za dospělý lidi má takovýhle jména?

„Helen,“ řekl Dodo. Vypadal stejně napjatě, jako jsem si já občas připadala, proto jsem ho brala. I když jsem nechtěla.

„My jsme z tý špatný party, před kterou vás táta varoval,“ zasmál se Dodo. Poplácal tátu po paži. „Nemám pravdu, Rossie?“

Mrkáč přivřel oči a přikývl.

Táta ožil, jakmile si jich všiml.

„No ne, to se podívejme,“ řekl další muž. Měl unavenej obličej, vypadal jako hromádka nasolenýho masa. Čelo rozrytý vráskama, zvrásněný jako mozek. V rukou, velikejch jako lopaty, válel cigaretu. „Hodně jsi nám dospěla, Helen.“

„Gera si pamatuješ, ne?“ prohodil táta.

Jo. Pamatovala jsem si, jak máma v obličeji celá ztuhla, kdykoli zaznělo Gerovo jméno.

Později jsme si k večeři objednali čínu a táta od Gera dostal velikou lahev vodky. Mrkáč vodku rozlejval do kelímků a táta se vyhýbal mýmu pohledu.

„Na budoucnost,“ zahlaholil Ger.

Společně pozvedli kelímky. Theresa se k nim přidala a zvedla plechovku coly. Dívala jsem se. Sledovala jsem, jak se uculujou a smějou se, jako by vylezli z reklamy. Jak Mrkáč přesvědčuje tátu, aby skočil do obchodu pro další pití. Pozorovala jsem, jak táta v jejich společnosti mění řeč těla, jak se nafukuje. Kdykoli promluvil Ger, všichni se k němu upínali. Mrkáč a Dodo skvrnitýma prstama balili cigarety, v dlaních od hlíny, ze který už se stala kůže. Po prvních dvou vodkách jim táta řekl, že nemusí na cígo chodit na zahradu. „Klidně si zapalte, kluci. Buďte tady j-j-jako doma.“

Učitelka netrpělivě povytáhla obočí. „Ptala jsem se, kde v Kinlough bydlíte.“

„No jo,“ dostala jsem ze sebe. Pár spolužaček se uchechtlo. Začínaly mě pálit tváře. „Nemůžu si vzpomenout, jak se to tam jmenuje. Je to kousek od Coast Road. Bydlíme v čísle sedmačtyřicet.“

Tentokrát se smích ozval o něco sebevědoměji. Ostatním už začalo docházet, kam mě zařadit. Rozhodně dost blízko dna. „V čísle sedmačtyřicet,“ ozvalo se pár hlasů posměšně.

Učitelka se trochu usmála. „Co dělá táta za práci?“

Ani na tohle jsem neuměla odpovědět. Táta byl vyhazovač, taxikář, zedník, bedňák, barman, cokoli bylo třeba.

„Táta je projektant,“ řekla jsem.

To učitelku uspokojilo. „Výborně. Můžeš si sednout.“

Co dělala máma, na to se nikdy nikdo neptal, což bylo dobře.

O přestávkách místní královny popularity obsadily topení a teatrálně se smály. Ostatní holky dělaly, co se od nich čekalo. Klábosily a toužebně i nenávistně zíraly na královny. Pokoušela jsem se usmívat a poslouchat, co si povídaj holky v řadě za mnou, a lehce jsem se zasmála pokaždý, když některá řekla nějakej vtip, jako by snad přesně tohle byl tajnej krok, kterej vede k přátelství. Předstíraly, že si mý snahy vůbec nevšimly.

Francouzštinu učila milá dáma, paní Mulkernsová. Vybídla mě, ať vstanu a všem se představím, už zas. „Ale francouzsky, sedmačtyřicítko, francouzsky,“ volalo pár holek.

Paní Mulkernsový se rozzářily oči.

„Parlez-vous français?“

Odpověděla jsem jí plynnou francouzštinou. Učitelka byla nadšená. Chvíli si se mnou povídala. Mluvily jsme a kolem se ozýval smích a znuděný povzdechy a výkřiky „oh là là“. Konečně jsem si mohla zase sednout a učitelka mi věnovala širokej úsměv. Od tý doby jsem se snažila nedělat vlny.

Vtom jsem je poprvý zahlídla.

Během pauzy na oběd jsem je sledovala městem.