Basovi

Copyright © Jana Schrevel, 2024

Cover design © Tomáš Cikán, 2024

Copyright © Nakladatelství Práh, 2024

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-046-6

1

Eliza otevřela okno a zalapala po dechu. V ústech měla sucho a srdce jí bušilo, jako by měla dostat infarkt. Bože můj, teď ne, zaprosila. Obě ruce sepnula před obličej, zavřela oči a donutila se zadržet dech. Napočítala do deseti a pak ho malinkými, sotva slyšitelnými doušky vypouštěla.

Takhle ji to naučil Theo. Jeden z jejích psychologů. Za svůj krátký život jich vystřídala – ani sama dobře nevěděla kolik. Když si s ní doma nevěděli rady, tak ji k nějakému poslali. A dopadlo to vždycky stejně. Naprostým fiaskem. Její nevlastní otec z ní chtěl udělat blázna. Bylo to pořád lepší než přiznat, že jeho výchovné metody selhaly. Máma nebyla zlá, ale odporovat se neodvážila.

Záchvaty úzkosti se dostavovaly vždycky, když neměla situaci pod kontrolou. Jako teď.

Někdy, zvlášť v noci, kdy se zbrocená potem probouzela do tmy, mívala pocit, že ztrácí rozum. Záchvaty nezřídka trvaly i několik hodin a ona se z nich pak dlouho vzpamatovávala. Dnes ale měla štěstí. Lety prověřený dril zafungoval.

Vděčně zavřela okno.

V zahradě u sousedů si hrály děti. Bezstarostně pobíhaly kolem bazénu a vesele na sebe pokřikovaly. Kdysi jsem byla taky taková, pomyslela si trpce.

Ze země sebrala tašku, rozhlédla se po neútulně zařízené místnosti, a až teď ji napadlo, že je možné, že se sem už nikdy nevrátí. Asi u toho měla něco cítit. Necítila však nic. Hodiny na zdi ukazovaly půl šesté. Schůzku s Royem měla domluvenou na šestou. Když sebou hodí, měla by to stihnout.

Potichu seběhla do přízemí. Dveře dětského pokojíčku byly pootevřené. Její bratr seděl u počítače a s někým anglicky hovořil. Chvíli se rozmýšlela, jestli mu má říct, kam jde. Nakonec se rozhodla, že ho do svých plánů nezasvětí. Věděla, jak moc mu bude chybět a on jí.

Na konci ulice se ještě jednou otočila. Dům jí už ale zmizel z dohledu. Zahnula na Callantsoogervaart a podél kanálu pokračovala dál, směrem k dunám. Vzpomínala, kdy tady jela naposled. Musely to být dobré tři čtyři roky. To ještě chodila na gymnázium. Spoustu věcí, které se mezitím staly, by nejraději vymazala z paměti. Na to teď ale myslet nechtěla.

U majáku vyšplhala do strmého srázu. Napravo pod ní ležel Julianadorp, nalevo se leskla hladina Severního moře. Ani jedno nevnímala. Její mysl se upínala k budoucnosti. Nic jiného ji nezajímalo.

K restauraci dorazila uřícená, ale včas. Pot se z ní lil a její nové šaty, od kterých si tolik slibovala, nápadně připomínaly šarpeje po proflámované noci. Neposlušnou látku se oběma rukama snažila natáhnout, ta však tvrdošíjně odolávala. Trocha holé kůže snad nikoho nezabije, řekla si nakonec a odhodlaně vykročila k dokořán otevřeným dveřím. Na chodbě se ještě na okamžik zastavila. S tím, co v zrcadle uviděla, byla spokojená. V poslední době trochu přibrala. A prospělo jí to. Kruhy pod očima zmizely, do obličeje se jí vrátila barva. Cítila se najednou dobře. Už si ani nepamatovala, kdy naposledy měla takhle dobrou náladu.

Roy seděl na terase a s někým telefonoval. Zastavila se u baru a chvíli ho z dálky pozorovala. Netušila, s kým mluví, ale znala ho natolik dobře, aby věděla, že hovor neprobíhal podle jeho představ. Prsty bubnoval do stolu a přitom nervózně podupával.

Byl hezký. Nebezpečně hezký. A věděl to. Vždycky o sebe dbal. Někdy až příliš. Dnes to však ocenila. Bleděmodrá košile a oprané džíny. Režné vlasy svázané do gumičky. Tyhle typy ji vždycky přitahovaly.

Rozešli se před Vánocemi a ani jeden z nich nevěděl, jestli si jen dali pauzu nebo jestli to bylo napořád. Snažila se postavit na vlastní nohy. Nevěděla jak, zato věděla, že to byla jediná možnost. Začít znovu. Se vším všudy.

Když ho před nedávnem potkala, okamžitě ji začal přemlouvat, aby to ještě jednou zkusili. Ona však odolávala. Pokud by se měla vrátit, tak jedině za jasných podmínek. Jejích podmínek. Byla přesvědčená, že čím déle ho nechá čekat, tím lépe se jí bude vyjednávat. Nakonec ho pozvala na večeři. Jeho reakce odpovídala spíš žádosti o ruku než obyčejnému pozvání do restaurace. Netušila, co si o tom má myslet, ale zároveň si uvědomovala, že tím její pozice neutrpěla, spíš naopak.

Roy domluvil a otočil se jejím směrem. Na zachmuřeném obličeji se objevil náznak úsměvu. Usadila se proti němu a ke svému údivu si uvědomila, že se jí po něm stýskalo. Chvíli se na sebe dívali, jako by zjišťovali, co se za dobu, co se neviděli, změnilo. Oba si to ve stejný moment uvědomili a začali se rozpačitě smát. U servírky objednali lahev vína a netrpělivě čekali, až odejde. Pak už si jen povídali a vší silou se snažili vyhýbat tématům, která by tuhle chvilku mohla pokazit. Dost dlouho se jim to dařilo.

Eliza včas nezaregistrovala, že se situace změnila. Upozornil ji na to až Royův podrážděný tón. Dvojice u vedlejšího stolu se otočila. Eliza na tváři vyloudila omluvný úsměv a doufala, že si jich přestanou všímat. Nechápala, co Roye tak podráždilo – jestli to byla nějaká její neobratná poznámka nebo něco, co buď nepochopil, nebo si špatně vysvětlil.

„Proč jsi sem teda do hajzlu vůbec lezla?“ obořil se na ni.

Celá se přikrčila. Otázku nechala bez odpovědi a horečně přemýšlela, jak odtud bez újmy na zdraví zmizet. Roy se rozhodl udělat scénu a ona věděla, že mu v tom nebude schopná zabránit.

Proboha, soustřeď se, okřikla se. Vstala, něco nesrozumitelného zamumlala a začala si klestit cestu k východu. Málem přitom porazila servírku, která jim nesla večeři. Chvatně se jí omluvila a pokračovala v úprku. U dveří se ještě na okamžik otočila. Pochopila, že prohrála. Rozrazila dveře, nasedla na kolo a vydala se k dunám.

2

Vrchní inspektor Dex Slort se probudil těsně před šestou. Zamáčkl budík, který si každý večer pečlivě nařizoval, a potichu, aby nevzbudil Hanu, která vedle něho spokojeně oddychovala, seběhl do přízemí. Ve schránce vyzvedl noviny a napustil si vanu. Když se do ní s kafem v ruce nořil, opět se vrátil k myšlence, která se mu teď čím dál častěji honila hlavou. Dokáže si představit, že u policie zůstane až do penze? Se všemi těmi změnami k horšímu? Jen to, že si tuhle otázku musel položit, mu mělo mnohé napovědět. Už několikrát byl rozhodnutý, že odejde. Nakonec si to ale vždycky rozmyslel. Tuhle práci měl pořád rád. Neměl rád to kolem.

Co mu ze všeho nejvíc lezlo na nervy, byly dny jako ten dnešní. Nejdřív bude muset sepsat hlášení, která stejně nikdo nikdy nebude číst, a hned potom ho čekaly dvě naprosto zbytečné schůze. Chvíli si pohrával s myšlenkou, že by se mohl hodit marod. Nikdy to sice neudělal, ale rád fantazíroval o tom, jak by s takovým nečekaným volnem naložil. Jelikož ho dnes nic kloudného nenapadlo, vytlačil z garáže kolo a u tabule Julianadorp se zařadil do houfu ospalých studentů mířících tak jako on do Den Helderu.

Na stanici dorazil chvilku před osmou. Margo seděla na recepci a s někým telefonovala. Stejně jako každý den byla celá v černém. Říkalo se, že takto oblečená chodila od chvíle, kdy jí při automobilové nehodě zemřeli rodiče. Stalo se to už dávno a možná to byl jeden z důvodů, proč se nikdy nevdala. Dex se jí na to nikdy nezeptal. Byli si blízcí v práci, mimo ni se moc nestýkali.

„Ahoj, inspektore,“ přivítala ho sladce.

Překvapeně se na ni podíval.

„Něco se děje?“

„Ne,“ křenila se. „Jen se po tobě shání tvůj kámoš.“

„Kterého máš na mysli? Mám jich fůru,“ snažil se být vtipný.

Margo zvedla oči k nebi. „Franka, koho jiného? Ptal se po nějakých formulářích. Stěžoval si, že jsi mu je měl do pátku dodat.“

To byla bohužel pravda. Komisaře Franka Moorse nezajímalo nic jiného než podle předpisů zpracovaná hlášení a vysvětlovat mu, že přebujelé papírování se jen těžko dá s ostatní smysluplnější prací skloubit, nemělo cenu.

„Říkal, že až tě uvidím, tak ti mám nakázat, abys ses k němu okamžitě dostavil. Takže ti to tímto nakazuju,“ vychutnávala si ho.

„Kdy přišel?“

Margo se na chvíli zamyslela.

„No, přesně ti to neřeknu. Ale jsem tady od sedmi. A to tady už byl.“

Moors se na stanici před polednem objevoval málokdy, a pokud k tomu už došlo, nevěstilo to nikdy nic dobrého.

„Dám si kafe a pak k němu zajdu,“ rozhodl.

V kantýně zapnul kávovar a do filtru nasypal dvě vrchovaté odměrky. Farida, jedna z uklízeček, už byla na odchodu. Zeptal se jí, jestli si dá taky. Sdělila mu, že spěchá k zubaři, a přitom ukázala na nateklou tvář.

To už do kantýny taky dorazil jeho kolega Mitchell Bron.

„Teď jsem potkal Moorse,“ oznámil mu.

„Dobrých zpráv není nikdy dost,“ pronesl Dex sarkasticky.

„Jo, ty už to víš?“

Dex přikývl.

„Otravoval u Margo. Zapomněl jsem mu dodat nějaký papíry. Neměl jsem na to čas,“ zalhal.

Mitchell pokýval hlavou a pak tónem profesora filozofie pronesl: „Z toho papírování se jednou poserem.“

Už se nadechoval k další peprné poznámce, když ho přerušilo zvonění Dexova mobilu.

Na displeji se mu objevilo číslo recepce.

„V Julianadorpu hoří lékárna,“ oznámila mu Margo.

Vzpomněl si, že k ránu slyšel sirény, ale nevěnoval jim pozornost. Nechápal, proč by ho to mělo zajímat teď. Hašení požárů, pokud se nepletl, zatím v popisu práce neměl.

„A to mě má zajímat proč?“

„Protože, když to uhasili, tak tam našli mrtvolu,“ nenechala se Margo odbýt.

To už byl Dex v pohybu. Na recepci vyzvedl klíče od služebního Volva, zapnul houkačku a vyrazil, ještě dřív než Mitchell stačil zabouchnout dveře. Hned to od něj schytal.

„Myslíš si, že když sebou hodíme, tak tu mrtvolu ještě přivedeme k životu? Nebo mě chceš jen nasrat,“ nadával.

Dex tyhle jeho nálady znal. Mitchell byl jeho nejschopnější kolega. Bystrý, vtipný, schopný najít souvislosti tam, kde je nikdo jiný neviděl. Problém ovšem nastal, když jednou za měsíc strávil víkend popíjením po helderských hospodách. Den poté s ním nebylo k vydržení. Když na to jednou zavedl řeč, Mitchell mu sdělil, že přitom navazuje důležité kontakty a že mu za to bude jednou vděčný.

Dex projel centrem a kolem ubytovny pro uprchlíky pokračoval dál k dunám. Z železných vrat právě vycházela nějaká žena. Na sobě měla pestrobarevný hábit a před sebou tlačila kočárek. Utečenci byli v Den Helderu od nepaměti. Nejdříve ve městě. Když jich začalo přibývat, tak je radnice přestěhovala do bývalé věznice, a tam už taky zůstali. Nedalo se říct, že by místní byli jejich příchodem nadšeni, ale za ta léta si na ně zvykli, a kromě pár idiotů, kteří před uprchlickým centrem jednou týdně demonstrovali, je nechávali na pokoji.

Zapnul rádio a naladil zprávy. Příjemný ženský hlas sliboval až do konce týdne letní teploty. Přibude vloupaček, napadlo ho. Na to existovaly statistiky. Zloději byli skoro jako normální lidé – do deště se jim nechtělo. Teď měl ale jiné starosti. V Julianadorpu na něj čekal mrtvý. První v tomhle roce.

Když před lékárnou zabrzdil, hodiny na kostele odbíjely půl deváté. Mitchella změna rychlosti probrala a chvíli se kolem sebe zmateně rozhlížel. Když mu došlo, kde je, vysoukal se z pásu a beze slova auto opustil. Dex z batohu vyndal poznámkový blok a vydal se za ním.

Před lékárnou se tlačil hlouček zvědavců. Některé obličeje mu přišly povědomé. Neštěstí vždycky přitahovalo. Zvláště to cizí. Netrpělivě odstrčil zarostlého chlápka, co mu stál v cestě, podlezl policejní pásku a kolem hasičského vozu došel ke svému mladšímu kolegovi.

„U předchozích dvou požárů jsem nebyl,“ slyšel, jak velitel zásahu Rik Lohman vysvětluje, „měl jsem dovolenou. Ale podle toho, co jsem slyšel, tak ten požár na pláži zavinila nějaká technická závada.“

„A ten bazén?“ vmísil se do hovoru Dex. V Julianadorpu shořela nejdříve restaurace Paal 6 a dva týdny po ní krytý bazén.

„No, tak to je něco jiného. Zatím off the record,“ ztišil Lohman hlas.

Oba policisté si vyměnili pobavený pohled.

„Bazén zapálily nějaké děti. No děti,“ rychle se opravil, „patnáctiletý spratci.“ Dex měl dojem, že hasič tuhle historku nevypráví poprvé.

„A proč by to proboha dělali?“

„No, tak tomu se dá jen těžko věřit,“ kroutil hlavou Lohman. „Pochopil jsem to tak, že je pokladní nechtěla pustit dovnitř. Měli upito. Tak se tam ten samý večer vrátili, ze stolů v restauraci postavili hranici a tu podpálili. Ještě se u toho vyfotografovali,“ poklepal si na čelo.

„To si děláš blázny,“ vypadlo z Dexe.

„Kéž by. Těma fotkama se pak chlubili na Facebooku. No a to je samozřejmě usvědčilo. Vymlouvali se, že to prý měl být vtip.“

„Blbej smysl pro humor,“ ušklíbl se Mitchell.

Od lékárny dorazil Lohmanův kolega a oznámil mu, že jsou hotovi a vracejí se do Den Helderu.

Rik Lohman mu poděkoval a hned pokračoval: „Nejlepší na tom je, že to jsou dětičky z bohatých rodin. Je kolem toho pěknej tyátr. Papínkové to budou muset zaplatit a je vám jasný, že se jim do toho moc chtít nebude.“

„A co si myslíš o tomhle?“ kývnul Dex směrem k lékárně.

Lohman pokrčil rameny. „Tak to vám neřeknu. Nedivil bych se, kdyby to taky někdo zapálil. Našli jsme tam nějaké kanystry. Ale proč, to nechám s radostí na vás.“

„Mohli to udělat ti kluci?“

„No, to asi ne,“ zakroutil hasič hlavou. „Podle mě jsou, dokud vyšetřování nebude uzavřené, někde pod zámkem.“

Dex si udělal poznámku, že to bude muset nechat zkontrolovat.

„V kolik jste sem přijeli?“ chtěl ještě vědět.

„Kolem půl šestý. Volala nám paní ze stopadesátky,“ ukázal Lohman na vilu v rohu náměstí. „Mám tady někde její telefonní číslo.“ Sundal si rukavice, chvíli se prohraboval v kapsách, a nakonec podal Dexovi kus užmoulaného papíru.

„Jmenuje se Kleinová. Byla v šoku. Je tam s ní moje kolegyně. Požádal jsem ji, aby u ní zůstala tak dlouho, jak bude třeba.“

To Dexovi přišlo jako dobrý nápad.

„A co ten mrtvý?“ zeptal se. „Jestli jsem to dobře pochopil, tak jste na něj přišli, až když bylo všechno uhašený?“

„Jo, to je pravda,“ přisvědčil hasič. „Našli jsme ho vzadu za lékárnou. Mají tam takovej vybetonovanej plácek a na něm pár koflíků s květinama. Takovou zimní zahradu, nebo jak bych to nazval.“

Jeho slovní zásoba očividně nepatřila k nejbohatším.

„Tam leží. Nejdřív jsme si mysleli, že spí, ale bohužel, už mu nebylo pomoci.“

„Jak vypadá?“

„Myslíš ten mrtvej?“

Dex se těžko mohl ptát na něco jiného.

„No spálený moc není, jestli se ptáš na tohle. Ten oheň se k němu vůbec nedostal.“

Na Dexovi bylo vidět, že ho hasičova informace potěšila.

Z kufru vyndal dvě kombinézy. Do jedné se nasoukal sám a druhou hodil Mitchellovi. Ten udělal to samé, jen s tím rozdílem, že se mu to podařilo o poznání rychleji.

3

Dav před lékárnou pomalu řídl. Majitelka lékárny Simona Vroegopová seděla na obrubníku a nevěřícně zírala na spoušť před sebou. Z županu jí vykukovaly nohavice od pyžama. Asi ji vytáhli přímo z postele.

„Minulý týden jsme otevřeli,“ kroutila nešťastně hlavou, když k ní Dex došel. Z kapsy vyndala paklík tabáku a začala si balit cigaretu.

„Ještě jsme ani všechno nestačili přestěhovat,“ ukázala na maringotku, ve které lékárna více jak rok sídlila. „Vůbec nechápu, jak se to mohlo stát. Včera jsem odcházela jako poslední. Všechno jsem zkontrolovala a určitě jsem zamkla.“

Dex si nebyl jistý, jestli se snaží přesvědčit jeho nebo sebe. Dívala se na něj, jako by čekala nějaké rozumné vysvětlení. To pro ni neměl. Zopakoval jí jen to, co se dozvěděl od hasičů. O mrtvém se nezmínil. Měla i tak starostí nad hlavu. Nebyl důvod jí přidělávat další.

V kapse mu zazvonil telefon. Gestem Simoně naznačil, že ho musí vzít.

„To je v pořádku,“ řekla. „Opravdu jsem to někomu potřebovala říct.“

Hlas Jacoba Weverse, velitele výjezdovky, okamžitě poznal.

„Stojíme v tunelu před Alkmaarem,“ hulákal Wevers, „a za poslední půlhodinu jsme se nepohnuli ani o milimetr. Tak jsem si říkal, že se tě alespoň zeptám, co tam na nás na dalekém severu čeká.“

Weversova dobrá nálada Dexe okamžitě nakazila.

„Tak to zatím opravdu netuším, veliteli. Přijeli jsme před chvilkou. Teď jsem mluvil s hasičema. Podle nich to někdo zapálil. Našli tam lidské ostatky. Tak se na to jdeme podívat.“

„A o kterou lékárnu jde?“

„Máme tady jen jednu. Takže byste to měli bez problému najít.“

Weversův orientační smysl nebo spíš jeho nedostatek byla obecně známá skutečnost. „Adresu ti posílám na mobil,“ řekl. „Máš ponětí, kdy dorazíte?“

„No, to teda nemám,“ řehtal se ještě pořád velitel výjezdovky. „Před námi je zaseknutej nějakej náklaďák a nemůže tam ani zpátky. Zavolám ti, až se to tady pohne.“

Přízemní budova nové lékárny stála uprostřed čtvrti Middelzand. Z jedné strany sousedila s areálem fotbalového klubu, z druhé se základní školou. Děti dnes zřejmě dostaly volno, protože plácek před ní zel prázdnotou.

Dex došel po zabláceném chodníku k otáčivým dveřím lékárny. Celou svou vahou se do nich opřel. Ani se nehnuly. Pokusil se o to ještě jednou. Se stejným výsledkem. To, co uvnitř uviděl skrze špinavé sklo, mu vyrazilo dech. Z moderního interiéru lékárny nezbylo téměř nic. Strop se propadl a pohřbil vše pod ním. Z haldy sutě vyčníval ohořelý sloup. Všude po zemi se válely krabičky od léků. Dex pevně doufal, že Simona měla lékárnu dobře pojištěnou.

Obešel budovu a dírou ve zdi se protáhl do patia. Holínky se mu okamžitě zabořily do mazlavého bahna.

„Je to Henk,“ oznámil mu Mitchell hned, jak Dexe spatřil. Horečně cvakal jednu fotografii za druhou. Blbá nálada byla tatam.

Dex neměl ponětí, o čem mluví.

„Támhle,“ Mitchell ukázal prstem na výklenek ve zdi, kde se na matraci pod hromadou dek rýsoval obrys těla.

„Podle mě to je Henk, ten bezdomovec,“ zopakoval.

Dex se otočil. U plotu stálo kolo. Na řídítkách a na nosiči mělo připevněné americké vlajky. Dex se pohledem vrátil k šedivým vlasům čouhajícím z dek a pak znovu ke kolu. A pak ještě jednou. Teprve potom mu to došlo. V Julianadorpu nikdo jiný na takovém historickém bicyklu nejezdil.

Došel k matraci a na chvíli se zastavil.

Zkoušel si v duchu vybavit slova otčenáše, ale dál než odpusť nám naše viny se nedostal. V boha přestal věřit dávno. Teď ho však potřeboval.

Nebožtík ležel na boku, nohy měl skrčené pod bradou a na první pohled se opravdu mohlo zdát, že spí. Všude kolem se v blátě válely prázdné láhve od levného ginu. Dex si natáhl rukavice a automaticky mrtvému zkontroloval tep. Žádný nenahmatal. Tělo bylo studené a ztuhlé. Musel tady ležet už pár hodin. Opatrně muži odhrnul z obličeje umaštěné vlasy a zhrozil se.

„Do hajzlu,“ ulevil si Mitchell.

Mužův obličej připomínal jednu velkou otevřenou ránu. Ústa měl stažená do bolestné grimasy, okolí nosu a levého oka pokrývaly rozsáhlé krevní podlitiny. Potetované ruce svíraly starou flekatou deku.

Nebylo pochyb, že se jedná o místního bezdomovce. Dex ho často vídal u nákupního střediska. Jestli se opravdu jmenoval Henk, to netušil. Ve vesnici mu však nikdo jinak než Bláznivý Henk neřekl.

„Co tě napadá jako první?“ otočil se Dex na svého kolegu.

„Přesně to, co tebe. Že se takhle sám asi nezřídil.“

Dex přikývl.

„Někdo se na něm pěkně vyřádil, jestli chceš slyšet můj názor,“ pokračoval Mitchell, „taky je divný, že tady odtud neutekl, když začalo hořet. Ledaže už byl mrtvej.“

„Nebo namol,“ ukázal Dex na prázdné láhve.

„Jo, nebo oboje. Vypadá to, že to tady využíval častěji,“ přitakal Mitchell. „Někdo ho zmlátí a ponechá osudu. A pak to tady chytne. Teda pokud budeme věřit Rikově teorii. Trochu moc náhod najednou, nemyslíš?“

Dex mu už nestačil odpovědět.

Koutkem oka zachytil pohyb v rohu patia. Přes plot se na něj dívaly nepřátelské oči místního pisálka Sandra Vosse. Jednou rukou se přidržoval plotu, v druhé držel telefon a snažil se zvěčnit scénu před sebou. Zřejmě se mu to už povedlo, protože ještě než k němu rozzuřený Dex stačil doběhnout, své stanoviště opustil a zmizel za kabinami.

Dex, rudý vzteky, se otočil na Mitchella.

„Zajdi za hasičema,“ nařídil mu, „a řekni jim, ať se sem jeden z nich postaví a každého, kdo by tu chtěl očumovat, vyžene. A taky jim nařiď, ať tu zůstanou, než dorazí výjezdovka.“

Mitchell zasalutoval a odběhl splnit rozkaz.

Dexovi bylo jasné, že nebude možné Vossovi zabránit fotografie publikovat. Žádný zákon na to neexistoval. Fotit na veřejném místě se mohlo, a tak bylo pouze otázkou slušnosti toho, komu budou nabídnuty, jestli je odmítne nebo použije. Víra v to první ho dávno opustila.

Ještě jednou se podíval na Henka. Nechápal, proč by tomuhle chudákovi chtěl někdo ublížit.

4

Dex měl hlad. Přes zimu přibral a ráno skoro nedopnul kalhoty. K snídani si místo vajíček se slaninou dal jogurt. Hana by ho určitě pochválila, ovšem jeho žaludek na takovou změnu nebyl připravený a teď hlasitě protestoval. Z batohu vytáhl láhev vody a několika doušky se ho snažil utišit.

Vila paní Kleinové stála v rohu náměstí a uzavírala ulici řadových domků. Před jedním z nich stál Mitchell a něco skupince převážně ženského publika líčil. Dex byl od nich příliš daleko, takže neslyšel, o co šlo, dámy se však očividně dobře bavily.

Otevřel nízkou branku a kolem pečlivě ostříhaných hortenzií došel k masivním dveřím. Na příjezdové cestě zahlédl červený pick-up. Vaše zahrada, naše starost stálo na něm. Za domem někdo začal sekat trávu.

Ještě než stačil vzít za měděné klepadlo, z domu se ozval ohlušující štěkot. Rázný povel, kterému nerozuměl, psa okamžitě umlčel. Uslyšel rychlé kroky a někdo prudce otočil klíčem.

Žena, která se ve dveřích objevila, měla k šoku asi tak daleko jako Mitchell ke spořádanému životu. Dex ji okamžitě poznal. Potkávali se často při venčení psů. Jejich krátké rozhovory většinou nepřekročily rámec zdvořilostních frází. Až doteď nevěděl, jak se jmenuje, ale měl pocit, že si byli od začátku sympatičtí. Úsměv na větrem ošlehané tváři prozradil, že i ona ho poznala.

Ze dveří za ní vykoukla blonďatá hlava. Dex si správně domyslel, že to bude hasička z Lohmanova týmu.

„Paní Kleinová je v pořádku,“ sdělila mu. Nazula si holínky a pak ještě rychle dodala: „Jmenuju se Susan Smitová. Kdybyste ode mě něco potřebovali, víte, kde mě najít.“

Mitchell už taky dorazil a její poznámku přijal s očividným potěšením.

Paní Kleinová za hasičkou zavřela dveře a už je navigovala z prostorné, tyrkysovými kachličkami obložené chodby do obývacího pokoje.

„Netušila jsem, že děláte u policie,“ obrátila se na Dexe. „Je to zvláštní, jak dlouho se potkáváme, a vlastně o sobě vůbec nic nevíme. Je to škoda, nemyslíte?“

Stará paní oba policisty usadila k modernímu stolu a odešla do kuchyně. Ještě za sebou ani nezavřela dveře, když se ze zahrady přiřítil pes. Nejdřív očichal Dexe a asi ho poznal, protože svoji pozornost okamžitě přesunul na vyděšeného Mitchella. Tlapami se mu opřel o prsa, a kdyby za policistou nestál obrovský sekretář, určitě by ho povalil. Mitchell vypadal, že ho trefí šlak. Pes mu chvíli funěl do obličeje, pak dopadl zpátky na všechny čtyři a kolem Dexe, snažícího se neřvat smíchy, odkráčel ke svému pelechu.

Mitchell se svalil na židli právě ve chvíli, kdy se paní Kleinová vracela z kuchyně. Hned jí došlo, co se stalo.

„Prohnal vás Fedor?“ zajímala se.

Mitchell nasupeně přikývl. Dexovi za jejími zády ukázal prostředníček.

Stará paní všem nalila kávu, z popelníku zvedla zpola vyhaslou cigaretu a mohutným šlukem ji přivedla zpátky k životu.

Dex ji se zájmem pozoroval. To jí neušlo.

„Snažila jsem se přestat snad stokrát,“ zamračila se. „Zkusila jsem všechno: nikotinové náplasti i elektronické cigarety. Stálo mě to kupu peněz a skutek utek,“ pokrčila rameny. „Ale kvůli tomu tady asi nejste,“ namítla.

Dex neodolal a z tácu si vzal koblihu. Pocit viny bude řešit později.

„No, to máte pravdu,“ odpověděl s plnou pusou.

„Potřebovali bychom vědět, jestli jste si všimla něčeho neobvyklého předtím, než jste ten požár nahlásila?“

Paní Kleinová neznatelně pokývala hlavou. Podívala se směrem k lékárně a pak na oba policisty.

„Víte, já někdy nemůžu spát,“ začala. „Ne, že by se mi to stávalo často, ale když už se to stane, tak prostě vstanu a jdu něco dělat.“

Ještě ani nedokončila větu, když ji Mitchell skočil do řeči: „Slyšel jsem, že to lidi dřív takhle dělávali.“

Dex se na něj naštvaně otočil. Dobře věděl, že se od lidí nejvíc dozví, když je nechá mluvit a nebude je přerušovat.

Mitchell se nenechal vyvézt z míry.

„To jsme si vymysleli až my,“ pokračoval nerušeně ve svém proslovu, „že musíme nejméně osm hodin spát nebo že s námi jinak není něco v pořádku. Děláme z toho větší problém, než je. Někde jsem četl, že desetina holandské populace je závislá na prášcích na spaní.“

„Já tedy žádné prášky neberu,“ ujistila ho paní Kleinová, „mně se prostě jen nechce ležet a přemýšlet o hloupostech.“

„Pamatujete se, kolik bylo hodin?“ vzal si Dex znovu slovo.

Paní Kleinová si nebyla jistá, jestli otázku správně pochopila, a tak se zeptala:

„Myslíte, v kolik jsem se vzbudila?“

„Ano,“ přikývl Dex.

„Tak přesně na minutu vám to asi neřeknu,“ připustila. „Ale ne dlouho potom hodiny na kostele odbily čtyři, tím jsem si jistá. Chvíli jsem četla, a když to nepomohlo, tak jsem se oblékla a vyrazila s Fedorem ven. To muselo být tak o půl hodiny později.“

Dex si všechno pečlivě zapisoval. Když začínal u policie jako pochůzkář v Schagenu, dělal si minimálně poznámek a pak toho často litoval.

„Nejdřív jsem šla jako vždycky ke knihovně. Nefungovalo tam ale osvětlení. Bála jsem se, abych někde nezakopla a něco si nezlomila, tak jsem se obrátila a chtěla jít domů. No a vtom jsem u lékárny zaslechla nějaké hlasy.“

Mitchell se už zase chystal něco poznamenat, když ho Dex gestem umlčel.

„Je tam za ní bar, a když se lidé hlavně o víkendech k ránu vracejí opilí domů, tak holt bývají hluční,“ usmála se.

Dex věděl přesně, o čem mluví. Bydlel nedaleko odtud. Vzdušnou čarou ne víc jak pět set metrů a potýkal se se stejným problémem.

„Jsem na to zvyklá a většinou tomu nevěnuji pozornost. I když musím říct, že to někdy zní, jako by někoho mordovali,“ pronesla.

Pohledu, který si oba policisté vyměnili, si nevšimla.

Fedor se v rohu zvedl. Asi ho vzbudila vůně koblih. Na dlouhých nohách dokráčel ke stolu, položil na něj hlavu, počkal, až mu paní Kleinová jednu hodí, a pak spokojeně ulehl k jejím nohám.

„Je hrozně rozmazlený,“ omlouvala se.

Dex jen mávl rukou.

„U nás to není jiný,“ uklidnil ji.

„Ale abych se vrátil k tomu, kvůli čemu tady jsme,“ poznamenal. „Hasiči nám říkali, že jste před lékárnou viděla světlo.“

Stará paní se zamyslela. „To není tak úplně pravda,“ opravila ho. „Je možné, že to špatně pochopili, nebo jsem se špatně vyjádřila. Nebylo to světlo před lékárnou, ale v lékárně. Někdo si tam něčím svítil, tak jsem se na to šla podívat.“

„A to jste se nebála?“ vypadlo z Mitchella.

„To víte, že jo,“ odpověděla pobaveně. „Ale zvědavost mi nedala. Když jsem přišla blíž, viděla jsem uvnitř nějaký pohyb. Hned mi bylo jasné, že se děje něco nekalého. V tuhle hodinu tam nikdo nemá co pohledávat.“

„A co se tam dělo?“ chtěl vědět Dex.

„Tak to vám nepovím,“ pokrčila rameny. „Zase tak blízko jsem nešla. Stála jsem za maringotkou. Co v ní bývala ta provizorní lékárna. Ještě tam pořád je… a potom, co se stalo, asi ještě dlouho bude.“

Dex si v duchu spočítal, že to od maringotky k lékárně musí být dobrých patnáct metrů. Netušil, jestli tohle všechno paní Kleinová opravdu mohla vidět, ale nevypadalo to, že by si vymýšlela.

„Chtěla jsem nejdřív volat na policii, ale to už tam začalo hořet. Dost mě to vyděsilo,“ řekla a bylo na ní vidět, že jí to ani teď nebylo příjemné. „Tak jsem si řekla, že bude lepší, když nejdřív zavolám hasičům.“

Dex se na paní Kleinovou uznale podíval.

„Neměla jsem s sebou mobil, tak jsem se musela vrátit domů. Chvíli mi taky trvalo, než jsem našla číslo. Susan mi před chvíli vysvětlila, že jsem mohla zavolat na stodvanáctku a oni by to už zařídili.“

„Tak to alespoň víte pro příště,“ mrknul na ni Dex.

„Doufám, že už žádné příště nebude,“ zhrozila se. „Vy si myslíte, že by se mohli vrátit?“

To si Dex nemyslel, a to jí také řekl.

„Vy říkáte, že se uvnitř něco hýbalo. Znamená to, že jste tam někoho viděla?“

Paní Kleinová mohutně nasála kouř a znovu se podívala směrem ke spáleništi.

„Nevím to přesně,“ zamáčkla cigaretu a bylo na ní vidět, jak se snaží si všechno znovu vybavit. „Určitě jsem tam viděla dvě světla,“ pronesla rezolutně. „Když o tom teď přemýšlím, já jsem vlastně žádné lidi neviděla. Jen ta světla. A ta se hýbala. Z toho jsem usoudila, že v lékárně musí někdo být.“

To byla zajímavá informace. Dvě světla by znamenala, že v lékárně muselo být víc lidí. Dex nevěděl proč, ale od začátku měl pocit, že Henkova poranění nemohla být dílem jednoho člověka. Byly to jen pouhé domněnky. Ze zkušenosti však věděl, že není dobré je přehlížet.

Stará paní otevřela vyřezávanou dózu a vyndala z ní další cigaretu.

„Nevím, jestli vám to k něčemu bude,“ řekla, „ale někdy v týdnu a taky včera pozdě večer jsem na parkovišti před fotbalovým klubem viděla zaparkované auto.“

Dex si pomyslel, že od toho tam to parkoviště je, ale nechal si to pro sebe.

„Všimla jsem si toho, protože tam takhle v noci nikdo nebývá.“

I to nebylo nic divného.

„Večer se tam sjíždí místní mládež. Přijedou těmi svými starými kárami, otevřou dveře a poslouchají tu jejich muziku.“

Slovo jejich vyslovila tak, že mu bylo jasné, co si o současné hudbě myslí.

„To pak musím zavřít okna, protože bych jinak ohluchla,“ pronesla pobaveně. „Ale už jsme tady na to zvyklí, někde se scházet musejí,“ dodala s pochopením. „Tyhle lidi jsem ale neznala. Bavili se tam s Henkem, s tím bezdomovcem, co přespává za lékárnou.“

V tu chvíli se zarazila.

„Je v pořádku, viďte?“

Rychle uvažoval, jestli jí může říct, co se stalo. Stejně se to dozví zítra z novin, nebo možná ještě dřív z julianadorpských tamtamů.

Paní Kleinová si všimla jeho zaváhání a obě ruce si přitiskla na ústa.

„Ano,“ přikývl Dex. „Bohužel. Henk zemřel.“

„Ach bože!“ téměř vykřikla.

Pes u jejich nohou se lekl a posadil se. Stará paní ho pohladila po hlavě. V očích měla slzy.

„Tak proto jste tady,“ podívala se na Dexe. „Trochu mně to vrtalo hlavou,“ přiznala. „Víte, já jsem ho moc neznala. Někdy, když jsem viděla, jak si tam připravuje ten svůj pelech, tak jsem mu zanesla teplý čaj a něco k jídlu. Nebyla jsem sama. Dělalo nás to víc. On tady přespával hlavně v zimě. Když se oteplilo, tak jsme ho moc nevídali.“

Mitchell se podíval na Dexe, jako by mu chtěl říct: Vždyť jsem ti to říkal. Ten ho sjel pohledem.

To už paní Kleinová pokračovala.

„On se se mnou nikdy moc nevybavoval a já jsem se na nic nevyptávala. Ale vždycky mi poděkoval,“ dodala a Dex měl pocit, že to pro ni bylo důležité.

Najednou jako by z ní vyprchala všechna energie. Cigaretu nechala nezapálenou v popelníku. Vrásky kolem očí se jí prohloubily. Dex si řekl, že bude lepší hovor ukončit. Vrátit se můžou kdykoliv.

Paní Kleinová vyprovodila oba policisty ke dveřím. S rukou na klice na chvíli zaváhala: „Víte, musím vám říct ještě něco, ale nedělám to ráda, to mi věřte.“

Dex se zastavil.

„Ti lidé na tom parkovišti,“ vážila každé slovo, „ne všichni vypadali, jako by byli odsud.“

„Jak to myslíte?“

„No, vypadali tak nějak jinak,“ pronesla ostýchavě.

Její rozpaky chápal. Ať už se tady stalo cokoliv, nedej bůh, aby ten, co to udělal, byl cizinec. Hned si ale řekl, že to nemuselo nic znamenat. Ti lidé nemuseli mít s Henkovou smrtí vůbec nic společného. V tom lepším případě. V tom horším… to radši nechtěl domýšlet. Když se jí zeptal, co tím myslí, odpověděla, že jeden z nich vypadal dost exoticky.

„Nebyl to běloch, nebo jak to mám říct. Alespoň si to myslím. A měl taky takové divné vlasy.“

„Jak divné?“

„No, takové zauzlíkované. Podle mě se tomu říká dredy.“

To byla důležitá informace.

„A ti ostatní?“

Zase se na chvíli odmlčela. „Ti podle mě vypadali normálně,“ řekla nakonec.

Dex netušil, co si stará paní pod slovem normálně představuje, a na to se jí také zeptal.

„To asi není úplně správné slovo,“ připustila. „Myslela jsem tím, že mě ničím neupoutali. Nic výjimečného na nich nebylo.“

„A slyšela jste je mluvit?“

Když viděl, jak se na něj nechápavě dívá, ještě upřesnil.

„Myslím, jestli mluvili holandsky?“

„Tak to vám opravdu neřeknu,“ odpověděla. „Já je mluvit neslyšela.“

Dex ji poprosil, aby se o jejich rozhovoru nikomu nezmiňovala. Paní Kleinová ho ujistila, že to rozhodně neměla v úmyslu. Neměl důvod jí nevěřit.

5

Z Julianadorpu zamířil přímo do Den Helderu. Cestou si snažil v hlavě srovnat postup, kterým by se měli vydat. Pokud vyjde z předpokladu, že Henk nebyl náhodnou obětí, pak mezi ním a pachateli – už zase uvažoval v množném čísle – musel být nějaký vztah. To znamená, že budou muset nejdřív zjistit, s kým se Henk stýkal. Někdo musel mít k tomu, aby ho zabil, nějaký důvod.

Když dojel na stanici, Margo na recepci nebyla. Asi si odešla zakouřit na dvůr. Jediné místo, kde se to ještě smělo. Když u policie začínal, kouřilo se i v kancelářích. V dnešní době něco nemyslitelného.

Vyběhl do prvního patra a na schodech se málem srazil s Wimem Kieftem. Moorsova donašeče neměl rád a nijak se tím netajil.

„Komisař tě už od rána shání,“ koktal Kiefte. Na Dexovu reakci nečekal a bleskově zmizel.

Dex otráveně odemkl dveře kanceláře. Stoh papíru na jeho stole se přes víkend nezmenšil. V kumbálu na konci chodby vyhrabal tu největší krabici a všechno do ní naházel. Zapečetil ji lepicí páskou a přidal ke stejným exemplářům pod oknem.

Jestli se k tomu dostane někdo nepovolaný, tak mě zavřou, blesklo mu hlavou.

V tu chvíli ho napadla spásná myšlenka.

Vyšel na chodbu a zaťukal na dveře protější kanceláře. Na tváři vykouzlil ten nejpokornější výraz a bez vyzvání vstoupil.

V místnosti kromě Mieke nikdo jiný nebyl. To se mu hodilo. Mieke měla na starosti různá školení a jiné podle něj přeceňované aktivity. Ale také rozdělování stážistů.

„Co nám neseš,“ přivítala ho přátelsky a Dex měl pocit, že ho ráda vidí.

Bylo jí kolem čtyřiceti. Díky dlouhým, do culíku svázaným vlasům vypadala o hodně mladší.

„Potřebuju pomoct.“

Hned si uvědomil, jak dramaticky to zaznělo, a rychle dodal:

„Potřebuju někoho, kdo mně pomůže zlikvidovat ten strašnej bordel v mý kanceláři.“

Opět ne zrovna optimální volba slov. Ale na druhou stranu, jinak se tomu opravdu říct nedalo.

„Definuj bordel,“ pobídla ho Mieke pobaveně a Dex si pomyslel, že je vtipná.

„Kupa krabic narvaná papíry. Potřebuju, aby mi to někdo pomohl roztřídit.“

„A kdy se do toho chceš pustit?“

Dex chvíli uvažoval, jak moc má tlačit na pilu, a nakonec si dodal odvahy: „Šlo by to už zítra?“

Mieke se zvedla, přešla k nástěnce a začala ji zkoumat. Visely na ní harmonogramy, kterým Dex nerozuměl. Ona evidentně ano. Něco si pro sebe mrmlala, vyměnila modrý špendlík za červený, otočila se a vítězoslavně prohlásila: „Někoho ti tam zítra pošlu. Ono není vůbec na škodu, když si ti naši budoucí kolegové včas uvědomí, že tahle práce ne vždycky, vlastně málokdy, vypadá jak v televizním seriálu.“

Tak to jsou u mě na té správné adrese, pomyslel si. U dveří se zastavil, a ještě se zeptal: „Ten někdo… bude schopný dát do počítače ručně psané poznámky?“

„Jo, to Denisa určitě zvládne, je tady na roční stáži a je šikovná,“ ujistila ho Mieke. „Na jak dlouho ji budeš potřebovat?“

„Těžko odhadnout. Ale tak dva tři dny určitě.“

„Aha,“ zarazila se a její tvář zvážněla, „tak to je jiná. To budeme muset udělat oficiálně.“

Při slově oficiálně se Dex oklepal.

„A to znamená?“

„Že budeš muset vyplnit zprávu o tom, jak si vede. Jestli chodí včas, je aktivní a tak… už si tam někdy stážistku měl, ne?“

Dex musel vypadat hodně vyděšeně, protože Mieke vyprskla smíchy.

„To byl vtip, inspektore. V osm ji tam máš.“

Dex jí gestem naznačil, co si o jejím smyslu pro humor myslí, a kancelář rychle opustil. Zítra nesmí zapomenout na láhev červeného, nakázal si.

Pohledem na hodinky zjistil, že je skoro půl druhé a on od koblihy u paní Kleinové nic nejedl. Za komisařem se mu na hladový žaludek nechtělo. Řekl si, že nejdříve zajde do Robuustu, dá si salát a pak se uvidí. Kavárna sídlila v centru, v jedné z vedlejších uliček. Dvě hlavní, Beatrixstraat a Keizerstraat, se sbíhaly u kašny, kterou tady radnice, zřejmě v rámci nějakého evropského projektu, nechala postavit. Asi doufali, že to tomuhle jinak nepříliš atraktivnímu místu přidá na důstojnosti.

Většina Holanďanů do Den Helderu jezdila jen proto, aby v přístavu nastoupila na trajekt a přeplavila se na nedaleký ostrov Texel. Centru se vyhýbali jak čert kříži. Když se sem před pár lety s Hanou z malebného Alkmaaru stěhovali, jejich kamarádi si mysleli, že jim přeskočilo.

Oni si ale tohle město zamilovali. Hana učila na místním gymnáziu, znala tady hodně lidí a cítila se tu doma. Narodila se v socialistickém Československu, a přestože léta žila v Praze, dávala přednost životu na venkově. Tady se jim taky narodil Max. Po letech čekání, kdy si pořídili psa a kočku a smiřovali se s tím, že už děti mít nebudou.

Dex si mnohokrát říkal, jak je možné, že někdo takhle dopadne, a sám sebe se ptal, jestli by se mu to taky mohlo stát. Při troše smůly asi ano. Řečem o tom, že si tenhle způsob života někdo dobrovolně vybral, nevěřil.

To ho zaujalo.