Vynucených

7 dní

Lenka Hnátová

Vynucených 7 dní

Copyright © Lenka Hnátová, 2024

Obálka © Theresa Black, 2024

Vydalo nakladatelství © Canc, 2024

ISBN 978-80-88623-35-9 (ePUB)

ISBN 978-80-88623-36-6 (MOBI)

Prolog

Pláč

„Proč se tohle děje mně? Nenávidím to! Nenávidím všechno! Nenávidím sebe!“ Vřeštění jemného hlasu se mi zabodávalo přímo do srdce a přimělo mě okamžitě jednat.

Kdybych ji tehdy nepotkal, možná bych prožil poslední roky úplně jiným způsobem. Stačilo jet jinou silnicí. Nevšimnout si dětského kola pohozeného u krajnice. Nejít za zoufalým křikem.

„Chci všechno skončit! Nenávidím se!“ Příšerný ječák se měnil ve vzlyky a dávivé výbuchy žalu. Děsil jsem se, kam mě zavedou. Nikdy jsem neslyšel nikoho tolik naříkat, nadávat, plakat a zalykat se vlastními slzami.

Zahlédl jsem ji mezi stromy. Tedy spíš jsem spatřil červenou mikinu, která se ke vší té zářijové zeleni nehodila.

„Hej!“

Při mém zvolání sebou škubla a vyděšeně utlumila projevy bezmoci. Evidentně si v té chvíli uvědomila, že není sama. Rozhlížela se kolem sebe a nebezpečně se nakláněla do všech stran.

Proboha! Nesmím ji znovu vyděsit, nebo se stane neštěstí, kterému budu moct maximálně přihlížet.

Plížil jsem se neslyšně a opatrně, abych nevystrašil malou postavu v nesmyslně velké mikině, opírající se zády o zrezivělé zábradlí starého mostu nad již dávno nevyužívanými kolejemi. Tehdy se asi ještě nepoužívaly bezpečnostní prvky, takže tyče, které tvořily zábradlí, byly docela řídké a poskytovaly možnost prolézat mezi nimi.

Zatočila se mi hlava, když jsem uviděl, jak ta ublížená osůbka nebezpečně svěsila nohy přes okraj a zrak upřela do hluboké propasti. 

Asi byl osud ji najít. Nevím, co by se stalo, kdybych nepřišel. Co by udělala? Jak bych dál žil? Odvážil bych se někdy k…? Pokud by mi tahle neznámá malá holka nevlétla do života, rozhoupal bych se někdy?

Čím víc jsem se k plačící a třesoucí se bytůstce přibližoval, tím víc jsem si uvědomoval hnusný fakt: Nemám nejmenší tušení co udělat. Rostl ve mně strach. Chytím ji a stáhnu do bezpečí? Ale jak? Když se bude bránit, snadno se mi vysmýkne. Možná se lekne a provede zbytečný pohyb, ke kterému by bez mé přítomnosti třeba nedošlo. Dokázal bych ji skutečně protáhnout škvírou mezi rezavými tyčemi zábradlí? Co když to nestihnu? Co když ji svou vlastní přítomností natolik vyděsím a ona skočí už jen proto, že se k ní na pustém, prázdném místě, zarostlém stromy a trávou přibližuje divný chlápek v obleku? Má situace nevypadala dobře, ale nemohl jsem pouze nečinně stát a koukat na hromádku neštěstí balancující nad vlastní smrtí.

Abych řekl pravdu, můj strach tehdy nepramenil jen z možné ztráty mladého, podle hlasu ještě dětského života, ale i z mé vlastní pekelné nesnášenlivosti výšek. Přesto jsem se odhodlal sednout si pár metrů od ní a svěsit nohy do děsivé hloubky stejně jako ona, ale můj trup zůstal bezpečně za železným zábradlím, kam jsem chtěl co nejrychleji dostat i ten její. Pevně jsem se chytl rezavé tyče před sebou, aby mi dodala jakýsi pocit jistoty, tiše jsem upřel pohled do dálky a čekal. Nesmí pojmout pocit zatlačení do kouta. Nesmí se znovu vystrašit. Chci v ní vzbudit zvědavost, potřebu mluvit a hlavně – neskákat!

Vzlyky po chvilce znovu ustaly a já jsem na sobě ucítil upřený pohled. Přesně takový, jaký jsem čekal. Překvapený a propichující. 

„Krásný výhled, že?“ pronesl jsem stroze. Sám sebe jsem obdivoval, s jakým klidem jsem ta slova vypustil. Absolutně jsem netušil, kde se vzal můj milý hlas. Zřejmě se schovával někde hluboko ve mně a čekal na svou chvíli, která právě nastala. Jestli mám být někdy milý a příjemný, tak právě nyní!

Po chvíli ticha a nepříjemně propalujících pohledů, které přerušovalo občasné popofrknutí, jsem se na ni konečně odhodlal podívat. Koulela na mě obrovské zarudlé oči, malý nosík a to bylo vše, vlasy totiž ukrývala kapuce stažená až k obočí a rty zase límec mikiny.

Snažil jsem se vykouzlit úsměv, který by říkal: Jsem kámoš a všechno bude v pořádku. No…, možná jsem si svůj úsměv mohl trochu rozmyslet, protože podle všeho se jednalo skutečně o děcko a uculování postaršího chlápka si pobralo po svém. Vytřeštila zarudlé oči a v další chvíli se zavrtala do té své nadměrné mikiny, až v ní zmizel i nos.

Jop, fakt jsem musel vypadat jako totální magor, nebo spíš úchylný pedofil! Tohle se nepovedlo! Rychle jsem stáhl pohled zpátky před sebe. Sice jsem neudělal zrovna nejlepší první dojem, ale účel splnil – upoutal jsem její pozornost. Pokud cítila potřebu z mostu skákat, nyní ji přesunula až za: Musím zjistit, co je to za chlápka a proč tu se mnou je.

Nepředstavoval jsem pro ni riziko, dřepěl jsem o několik metrů dál a nijak se nehýbal, jen tiše čučel před sebe na nádherný západ slunce. Působil jako z jiného světa. Jeho krása a klid se nehodily ke všemu zmatku, který jsem prožíval uvnitř sebe.

Nepodělal jsem to teď? Neměl jsem zavolat někoho na pomoc? Policajty? Hasiče? Linku důvěry? Neměl bych ji začít přemlouvat? Kruci! Doufám, že všechna ta růžová a červená na obzoru nebudou za chvíli děsivě tematické…

Až hlasité popofrknutí mě přimělo znovu promluvit. Mé: „Nechceš kapesník, malý človíčku?“ protnulo divnou atmosféru a zůstalo viset ve vzduchu. V jejím pohledu se objevil zmatek. Sakra! Možná si myslí, že jsem blázen. Sáhl jsem do kapsy pro balíček papírových kapesníků a hlasitě se za jejího ustavičného pozorování vysmrkal. „Taky mě pokaždé podobný západ slunce rozpláče.“ Netušil jsem, proč plácám podobné hlouposti, ale nějak jsem musel začít. „Chodíš sem často? Krásné místo.“ Tak… buďto jsem situaci totálně podělal, nebo…?

„Jsem tu poprvé,“ pípla a kývla k mé ruce, ve které jsem stále svíral balíček.

„Ehm…“ zamyslel jsem se nad úžasnou šancí, kterou jsem dostal. „Jsem dost mizerný střelec a tyhle jsou jediné, které u sebe mám, takže…“ Sakra! Srdce mi vylezlo až do krku. Pošle mě do háje? Vyděsí se? „Můžu k tobě blíž, človíčku, abych ti je podal?“

Zamrkala, znovu se zavrtala do mikiny a přikývla.

V dalším momentu jsem stál na nohách a blížil se k té, která mě nespustila z očí. Posadil jsem se stejně jako předtím – tělem jsem zůstal za zábradlím a nohy svěsil dolů k jejím.

„Máš tady lepší výhled, než byl tam,“ pronesl jsem tiše a podával jí kapesníky. Pohrával jsem si s myšlenkou chytit ji za ruku a protáhnout škvírou mezi zábradlím, možná i ona čekala, že ji k sobě přitáhnu a stanu se nevyžádaným zachráncem, ale místo toho jsem bedlivě sledoval velké zarudlé oči, u kterých nebylo možné určit původní barvu, a uviděl jsem v nich nevyřčenou otázku: Co bys takovým počínáním získal?

Kopala by, možná i nadávala, třeba by se i nechala odtáhnout do relativního bezpečí, ale za jakou cenu? Kolik času bych jí koupil? Co by ji přimělo neudělat stejnou kravinu znovu? Proč by měla upustit od svého šíleného plánu?

„Královský západ slunce. Jsme šťastlivci, že ho můžeme pozorovat.“ Nevěřil jsem svému hlasu. Kde se ve mně bral všechen ten klid? Seděl jsem vedle malé holky, která v dalším okamžiku mohla zažít letecký den, a místo abych se mu snažil všemožně zabránit, jsem se rozplýval nad výhledem.

„Nejsem šťastlivec,“ pípla a opřela se týlem o zrezivělou tyč. No…, alespoň měla více ze svého těžiště na kýženém místě.

„Kolik ti je, malý človíčku?!“ zeptal jsem se hlasitěji, než jsem měl původně v plánu. Polekal jsem ji, zvedla ke mně vystrašené oči.

„Dvanáct a půl,“ odpověděla přehnaně poslušně.

*

Vybavil jsem si, jaký jsem byl v jejím věku já. Dal bych se popsat různě, ale poslušně by se ve výčtu nenacházelo. Spratek, který žil s mámou. Ve dvanácti to bylo něco přes rok, co od nás táta odešel a já jsem o něm od té doby neslyšel, a tím také začalo mé jalové období. Mamka si po měsíci, co odtáhl, našla nového chlapa a ve mně zažehla oheň, který přiživovala každou svou větou. Oheň zesílil, když na mě její nový týpek zvýšil hlas. Při jeho prvním uhození ho změnil v bombu. V jedenácti jsem praštil dospělého chlápka a řval nadávky, za které by se nestyděl kdejaký puberťák. Tehdy jsem chtěl ty dva vytrestat. I mě napadaly různé šílené způsoby a nepovedená sebevražda se mezi nimi mihla také.

Nikdy jsem nesebral odvahu. Místo sebeničení jsem jen posprejoval budovu školy a tomu šmejdovi šutrem rozmlátil kraksnu, které říkal auto.

*

Ale tahle dívenka se nezdála stejná jako já. Nepůsobila jako zblázněný předpubertální výrostek, připadala mi pouze hluboce raněná, ale ne naštvaná.

„Dvanáct je nádherný věk, človíčku. Chtěl bych mít zas celý život před sebou. Užíval bych si každý okamžik. Určitě bych se stejně jako ty díval víc na západy slunce a také bych se víc usmíval. Vychutnával si mladickou lásku a –“

„Nezasloužím si lásku!“ vykřikla, čímž přerušila můj monolog, kterým jsem chtěl ukázat krásu života a hlavně fakt, že ona se v něm zatím nacházela na úplném začátku. „Nikdo mě nikdy nebude mít rád!“ Opět propukla v pláč, totožný s tím, který mě původně k mostu přivedl. „Jsem odporná bytost.“

Začínal jsem chápat. Chtěl jsem vykřiknout: Děvče, nejsi první ani poslední, kdo má zlomené srdce, ale život jde dál! Ale vypadlo ze mě: „Takovou kravinu ti někdo řekl?!“

„Jo…,“ pípla mezi vzlyky.

„Někdo důležitý?“ Nezdálo se, že by mě vnímala. „Víš, v životě uslyšíš jistě hodně ošklivého, ale pokud ti takové věci říkají nedůležití lidé, i informace od nich jsou nedůležité. Řekl ti něco takového někdo z rodiny? Máma? Táta? Někdo skutečně podstatný?“

Nic, žádná reakce, ani nezměnila intenzitu pláče.

„Nebo nějaký kluk, který se ti líbí?“

Následoval hlasitý nádech a přikývnutí, pak se ke mně otočila a rozpačitě mrkala. „Jde to vidět? Poznal jste to na mně? Mám to už napsané v obličeji?“

„Zamilovanost, nebo zlomené srdce?“

Asi mě nechápala, protože se zamračila.

„Jsi tu, protože tě někdo odmítl?“

„Řekl, že jsem nechutná bytost, jejíž existence je proti přírodě!“ zakřičela. „Prý mám raději chcípnout!“

Páni…, takhle se vyjadřují děcka? Možná, kdybych tehdy víc četl a nesnažil se své matce vytvořit ze života peklo, vlastnil bych podobně květnatý slovník.

„Proto jsi tady?“ zašeptal jsem a nechal ji, aby se uklidnila a znovu na mě překvapeně koukla. „Jsi tu, protože ti nějaký blbeček řekl, že o tebe nestojí?“

Zamrkala, aby odehnala další slzy.

„Víš, možná že má pravdu.“ Prosím, že jsem to teď totálně nepodělal?

„Co si to dovolujete?!“ zařvala.

Bingo!

„Když člověk nemiluje sám sebe, jak by mohl chtít, aby ho miloval někdo jiný?!“ vyštěkl jsem na ni.

„Co?! Tak to není!“

„Chceš říct, že patříš k těm, co se mají rádi? Proto sedíš na mostě? Láska musí začínat hlavně v nás, a až potom můžeme přijmout lásku ostatních. Pokud někdo nemiluje sebe, nemůže chtít, aby ho milovali jiní!“ Bože můj! Ať ty kecy dávají alespoň trochu smysl a ta holka ve svém věku pochopí, co se snažím říct! A chápu ta slova já sám?

„Ale…“

„Myslíš, že sebevraždou někomu dokážeš, jak silný človíček jsi?“ Krotil jsem sám sebe, abych znovu nezvýšil hlas. „Co s ní zmůžeš? Jen ostatní přesvědčíš, že si sebe nevážíš.“

„Tak to není.“ Prolezla škvírou mezi zábradlím a posadila se vedle mě. „Nechci se zabít.“

„Určitě?“ Zbytečná otázka, na kterou jsme oba znali odpověď.

„Proč to tolik bolí?“ špitla a přitiskla se mi na hrudník.

Zalapal jsem po dechu. Nečekal jsem, že by se mohla natolik přiblížit k cizímu člověku. Hej, děvče! Neznáš mě, co kdybych byl vážně nějaký magor, nebo hůř – pedofilní delikvent?!

„Láska někdy bolí, človíčku. Je důležité se z bolesti oklepat, ona tě za odměnu posílí.“ Opatrně jsem ji pohladil po zádech, ale jen lehce, protože pocit toho, že dělám něco odporného, se mě začínal zmocňovat. Holka, netul se tolik!

„Není to akorát důkaz sobectví? Sebeláska a tak jsou přece špatné vlastnosti.“

„No…“ Sakra! Je chytřejší, než jsem myslel, a svými bláboly jsem si pěkně naběhl. „Mít rád sám sebe není špatné. Myslím, že se jedná o základ všeho. Pokud bych neměl rád sám sebe, jak bych mohl mít rád jiné? Přijde mi to logické, všechno začíná v nás.“

„A co když mě považují za monstrum? Nikdo se se mnou nebaví. Nikdo!“ Rozplakala se mi do košile. Holka! Co blázníš?! Co šíleného jsi provedla? Co ti ten kluk řekl, že máš takové otázky? „Může mít někdo rád monstrum?“

„Ubližuješ snad někomu? Děláš něco špatného? Něco, co ostatním škodí? Co, človíčku?“

„Miluju někoho, koho nesmím,“ zašeptala mi do hrudi.

„Koho nesmíš?“ zopakoval jsem překvapeně. „Víš, láska si někdy nevybírá. I když o ni nestojíme, objeví se a nelze se jí ubránit. Někdy se dostaví sama jako blesk z čistého nebe a jindy jí musíš jít naproti. Ta potvůrka nezná pravidla. A stává se, že se zamilujeme do někoho, do koho nesmíme. Pokud svou láskou nikomu neubližuješ, nejsi monstrum, pouze člověk, v tvém případě malý človíček.“

„A co mám dělat, když je jednostranná? On o mě nestojí.“

„Třeba existuje někdo další, kdo tě miluje, a ani o něm nevíš.“

„Takže nemá cenu se snažit?“

Kruci… Kazím to, vždyť něco takového jsem říct nechtěl. „Vůbec ne, někdy se musí člověku nejdříve otevřít oči, aby viděl, co má přímo před nimi. Víš, i tak je dobré vycházet z pocitu mít rád sám sebe.“ Zvedl jsem jí opatrně hlavu, abych se podíval zblízka do uplakaných očí. Zahlédl jsem v nich zelenou. Zvláštní, i ta, která mi straší v hlavě již spoustu let, má podobně zelené oči. „Život není jen černý, nebo bílý, ale má odstíny všech možných barev. Nikdo není pouze hodný, nebo zlý. Jedna osoba ti může přinést bolest i radost, ale je důležité zjistit, co přináší víc a co v tobě vyvolává. Pokud dobrý pocit stále převažuje nad ošklivým, má cenu bojovat i o někoho, kdo o tebe na první pokus nestojí. Ukázat mu, že jsi nejlepší, a otevřít mu oči.“ Uvědomil jsem si nepříjemnou skutečnost: Ani já se svými slovy neřídím. „Pokud jsou klady stále větší než zápory, má smysl bojovat a vydržet, ale nikdy si nenech ubližovat natolik, aby to hezké zmizelo. Bojovat o někoho, kdo ti přináší bolest a nic hezkého, je pitomost! Na prvním místě by měl mít člověk vždy sám sebe.“

„Aha…“

Sakra! Doufám, že jsem jí tím proslovem nevytvořil v hlavě ještě větší bordel! Tvářila se totiž všelijak a fakt, že jsem viděl jen oči a kousek nosu, mi taky zrovna dvakrát nepomáhal.

„Někdy nám dobrý pocit přinese i myšlenka na to, že osoba, kterou milujeme, je šťastná s někým jiným. Někdy je čas hledat štěstí jinde, nebo jinou cestou. Jít vlastnímu štěstí naproti.“

„Aha…“ Zdála se čím dál víc zmatená.

„Chápeš, co chci říct, človíčku?“ Ani já jsem si nebyl jist, zda se chápu. „Nenech si zbytečně ubližovat a per se o to, co skutečně za rvačku stojí. Dát přednost vlastní radosti před utrpením není nic špatného.“

Dokonce jsem přesvědčil i sám sebe. Dal jsem si impuls pohnout se z mrtvého bodu a bojovat za to, co mi přináší radost. Bojovat za ni! Za tu, kterou jsem znal a miloval už roky. Za tu, se kterou jsem se scházel a znovu rozcházel bez toho, abychom si o nějakém chození řekli. 

„Ale co když jsem človíček, který zůstane sám proti celému světu? Co když budu mít skutečně jenom sebe?“

Žasl jsem nad tím, jak dospěle zněla. Co strašného se té holce muselo stát? Jak může někdo tak mladý přemýšlet nad něčím podobně šíleným?

„To se určitě nestane. Vždycky se najde někdo, kdo nás má rád. Ať už rodina, nebo…“ Že jsem se zrovna netrefil do noty, mi došlo okamžitě. Copak nějaká holka se zlomeným srdcem bude hrotit super mamku a taťku? Co když má doma peklo, jako jsem tehdy míval já? „… nebo kamarádi,“ dodal jsem rychle. „Ti jsou často nejdůležitější človíčci v našem životě.“ Myslel jsem si, že jsem našel skvělý argument.

„Nemám kámoše, všichni ve mně vidí zrůdu!“

Sakra! Kazím, co se dá! „Jestli chceš, můžu být tvůj kámoš já,“ plácl jsem.

„Fakt?“ překvapila mě vážností svého hlasu a vykulenýma očima.

„Jestli stojíš o přátelství dospěláka, nabízím ti své.“ Zazubil jsem se a netušil, co přesně způsobím. Čekal jsem, že se rozesměje a řekne něco jako: Nech si zdát, ale ona vytáhla telefon a přiměla mě nadiktovat své číslo. Napsala k němu Velký človíček. Já jsem si ji následně uložil jako Malý človíček.

„Můžeš mi napsat kdykoliv budeš chtít, ano? Mluv o škole, o rodičích, o čemkoliv, jasné?“ naléhal jsem, když jsem si uvědomil, co se stalo. Mohu ohlídat, aby neudělala podobnou hloupost. Mohu ovlivnit něčí mladý život. „Ještě mi něco slib – nedávej už své číslo cizím chlapům, mohlo by to být nebezpečné.“ Přiměl jsem ji konečně k úsměvu. „Myslím to vážně.“

„Rozkaz, Velký človíčku,“ promluvila už o poznání veseleji.

Díky pár minutám s jednou neznámou holkou na starém mostě jsem si uvědomil, že chci víc. Je mi dvacet osm a chci skutečnou partnerku! Verulku!

Rodina

Nebýt toho Malého človíčka, nikdy bych nekoupil prsten a nikdy si nevzal ženu, o které jsem si myslel, že je pro mě tou nejlepší volbou.

Tehdy mi Verulka skutečně přinášela více kladů než záporů a první roky jsme byli šťastní. Tedy…, myslel jsem si, že jsme. A myslel si to i můj Malý človíček. Pravidelně mi psala o svém životě a o tom, jak konečně začíná zapadat mezi vrstevníky. Vždy vše doprovázela dávkou veselých obrázků a smajlíků, které dokazovaly, jak se její stav a rozpoložení zlepšily. Stal jsem se chlapem, který si píše s puberťačkou a probírá s ní její běžné denní aktivity. Na skoro rok jsme se stali esemeskovými přáteli. Neuběhl den, abychom si nenapsali, či se společně nezasmáli něčemu, co jeden, nebo druhý prožil. 

Tak co se přihodilo dnes?

LOL! Na vytvarce byla prca. Honza hodil po Bare otevrenou temperu a ta když ji chytila ji vyprskla do obličeje, byla cela modra!

Určitě jí teď říkáte Bára Šmoulinka.

LOOOOOL!

Na to, jak byla slušná a spisovná na mostě, se v průběhu času pěkně zkazila a její zprávy už vypadaly jako od opravdové puberťačky. Ale obsah byl o to rozumnější. Jako bychom jeden druhého dokopali k novému životu. Nevím, kdy se naše role prohodily, ale někdy to vypadalo, že nepomáhám já jí, ale především ona mně.

Jak se pripravujes na setkani s novym pribuzenstvem?

Mám mírné obavy, co na mě řeknou.

Urcite te budou mit radi velky clovicku. A kdo tam bude?

Její rodiče a mladší bratr.

No to bude slava! Urcite to zvladnes skvele. Pak mi musis vsechno rict!!!

*

Jedny dveře se otevírají a jiné zavírají. Nečekal jsem, že nabytím nových rodinných příslušníků přijdu o kamarádku…

Bylo to docela dobré, dostal jsem večeři, moučník i kávu.

Žádná odpověď, ale zpráva se zobrazila jako přečtená. Byl jsem nesvůj, protože pokaždé odepisovala do pár vteřin. Když jsem se náhodou trefil do hodiny, poslala třeba smajlíka, ale o přestávce mi odepsala.

Budoucí tchýně je příjemná, budoucí tchán už méně. A Erik, to je budoucí švagr, se mě asi lekl – sotva jsme si podali ruce, vykulil na mě oči a odběhl do svého pokoje. Po zbytek večera jsme ho neviděli.

Stále nic. Jen zobrazeno. Říkal jsem si, že asi nemá čas. Odpověď ale nepřišla ani druhý den. Nevydržel jsem. Dostal jsem o ni strach.

Copak se děje, Malý človíčku?

Zíral jsem na vlnící se tečky, psala opravdu dlouho. Pak přišla zpráva, která mi vyrazila dech.

Ses v dobrych rukach velky clovicku. Nase dopisovani by melo skoncit. Tvoje budouci manzelka by se mohla tvarit divne

Připojila ke své tehdejší esemesce smějícího se smajlíka, ale ve mně něco umřelo. 

Za těch pár měsíců jsme oba prošli velkou změnou, a přestože jsme se od té doby již nikdy neviděli, zanechala ve mně podstatnou stopu. Pomáhala mi a já jsem pomáhal jí. Rozloučili jsme se s pocitem, že všechno už bude jedině dobré.

Bude se mi po tobě stýskat, můj Malý človíčku.

Preju ti ten nejuzasnejsi zivot. Zboznuju te muj velky clovicku

I já tebe. Užívej každého dne, a hlavně miluj sám sebe.

Bylo správné přestat si psát s malou holkou. Stal se ze mě ženatý chlápek. A pak… nějak se všechno podělalo! Asi by koukala, jak moc jsem si nechal zkazit život! Možná, kdyby nebylo té malé holky, kdybych se nevydal za zvukem pláče, nevšiml si kola u krajnice, jel jinou silnicí…, nikdy bych se neodhodlal, nekoupil prsten, neoženil se a hlavně… nerozvedl!

Svatba

Když mě Verulka obdarovala kladnou odpovědí, připojila k ní podmínku: „Rodině tě představím, ale až těsně před svatbou! Bude to lepší pro všechny.“ 

Tehdy jsem nerozuměl, proč na něčem takovém trvala, ale když jsem je poznal, pochopení nastalo rychle – mí budoucí noví rodiče patřili k těm, kteří vás bez výhrad přijmou a milují. Nechtěla ono přijetí uspěchat, jelikož naše zasnoubení přišlo velmi nečekaně. Vždyť jsme spolu oficiálně ani nechodili. Přátelé s výhodami se většinou neberou. Takové vztahy nemívají dobrý konec! Možná jsem se toho měl držet a vnímat fakt, že náš vztah je již od začátku odsouzen k záhubě. Ale já jsem si tehdy neúspěch nepřipouštěl. Důležité bylo, že jsem měl rád ji a ona nějakým záhadným způsobem mě. Nechtěla svým rodičům přivést muže, o kterém si ani ona sama nebyla jistá, zda je tím pravým. Očividně nevěřila, že náš vztah přežije změnu z občasného setkávání na permanentní chození. Možná ani já jsem netušil, jakou transformací projdeme, ale vítal jsem ji.

Velký den mého představení jejím rodičům znamenal obrovský mezník. Již nebylo cesty zpět. Ani se nezlobili, když zjistili, že o ruku jsem Verulku požádal skoro před rokem a řekli jsme jim to až při našem prvním setkání. Obdivoval jsem lásku, kterou k sobě celá rodina chovala. Díky ní jsem cítil, že musím být už jedině šťastný. Nechal jsem se tím novým pocitem oslepit.

Svatební den jsem považoval za nejdůležitější a nejkrásnější ve svém životě.

Možná ho za něj považuji i nyní… Divné, ale na svatbu nemám jiné než krásné vzpomínky, přestože nezačala úplně nejlépe. Má matka se na poslední chvíli nedostavila, tudíž jsem dopoledne prožíval sám. Sám jsem se připravoval na svůj velký krok v prázdném domě, který stejně jako já netrpělivě čekal na příchod budoucí paní, i když ta v něm již měsíce dávno úřadovala.

Sám sebe jsem dopravil k bytu budoucí tchýně a tchána, kde se chystala nevěsta. Dokonce mi matka ani nezavolala, jen poslala textovku.

Nestíhám, užij si svatbu.

Bez hlubšího vysvětlení nebo snad omluvy. Zvláštní, její chování mě nijak nepřekvapilo, možná jsem něco podobného už od začátku očekával.

Jakmile jsem dorazil, předal kytici své nové mamince a políbil budoucí ženušku, všechno, co do té doby mohlo působit pochmurně, se zalilo dokonalými krásnými barvami.

Následoval nádherný a srdceryvný obřad. Plakali snad úplně všichni, od nejstaršího člena rodiny, kterým byla Verulčina babička, až po nejmladšího, mého nového bratra. Ten velmi překvapil všechny svatebčany, protože řval jako želva, a dokonce z obřadu odešel, aby nevyrušoval.

Netušil jsem, že někdo takto mladý může v sobě skrývat tolik čistých emocí. Tehdy mi připomněl mého Malého človíčka, ale bylo to opravdu naposledy, kdy jsem si na mou malou esemeskovou kámošku vzpomněl v podobně silné míře.

Obdivoval jsem pouto, které k sobě sourozenci měli i přes svůj značný věkový rozdíl. Obdivoval jsem celou tu famílii, která mě mezi sebe přijala.

Mohu směle prohlásit: Měl jsem na tři roky krásnou a velkou rodinu, se kterou mě pojila žena, která se mi po druhém roce manželství začínala vzdalovat, aniž bych si čehokoliv všiml. Možná kvůli mé absenci znalosti, jak má rodina správně vypadat či fungovat, mi došlo moc pozdě, co přesně se dělo. Odcizili jsme se. Místo abychom šli po své vysněné cestě společně, se postupně každý vydal jiným směrem a už nebylo možné tyto cesty propojit.

Třetí rok našeho manželství nastal boj. Tvrdý boj o způsob, jak se k sobě znovu přiblížit, ale čím více jsme se snažili, tím více nám docházelo, že nás naše cesty dávno dovedly do odlišných světů. Mezi námi zela propast, která se nedala přeskočit, přeplavat, ani zamluvit.

Celá naše hra na šťastnou rodinu skončila po třech letech, překvapivě ve stejný měsíc, jako jsme se brali. Rozvodové papíry byly podepsány a už jen stačilo rozdělit život ve dví. Přišel jsem o hodně, a tím nemyslím jen peníze, i když i těch bylo zatraceně dost. Pár týdnů mi trvalo, než mi došlo, že jsem v tom velkém domě znovu sám.

Přes den, když jsem pracoval, mě nostalgický pocit doháněl pouze zřídka, ale stačilo se přiblížit k těm velkým hnědým dveřím prázdné budovy, dostavil se a dloubal tak dlouho, dokud jsem ho úspěšně nezahnal jednou či druhou svou milenkou, které jsem si držel vždy při ruce. Neměl jsem zájem dojímat se nad minulostí. Nechtěl jsem přemýšlet, nad co by kdyby. Nic by se nezměnilo. Asi bych udělal ty stejné chyby, i kdybych o nich předem věděl.

I když jsem si z hloubi duše přál velkou rodinu, někoho, o koho se opřít a s kým společně fungovat, netušil jsem, jak. Neznal jsem takový stav. Nebyl jsem schopen dát Verulce to, co si zasloužila, na co byla zvyklá. Nedocházelo mi, jak moc ji zanedbávám, a že to, co ze mě dostává, je nepatrná část toho, po čem touží.

Náš rozvod byl z velké části zaviněn mým chováním, a i přesto, že ona udělala onen finální krok, kterým všechno rozsekla a zabila, já jsem byl tím, kdo naše manželství pomalu rdousil. Dohnal jsem ji k tomu.

Zažité chování se nedá přeprogramovat. Neumím fungovat v páru, jsem sobecký, ješitný, výbušný workoholik, co svou občasnou psychickou slabost zahání v náručí dvou krásek, které se staly nejbližšími společnicemi. Nemělo smysl se jim vyhýbat, naopak jsem je vítal s otevřenou náručí a plně přijímal jejich služby. Doma se ten nepříjemný pocit dostavoval často. Když nepomáhala práce, pomohly ony. Problém byl, že jsem se na ně někdy upínal až příliš. Nedovedl jsem si představit, co se stane, až nepomůžou, a já budu vystaven kruté realitě a pocitu obřího selhání. Až budu sedět ve svém domě a vnímat vlastní samotu!

0. den

Rizoto

Otvíral jsem ty zpropadené dveře a v levé ruce svíral milenku číslo jedna. Jejích služeb jsem využíval vždy, když nešlo použít milenku číslo dvě, která byla ve svém počínání daleko účinnější, ale mezi lidmi stále ještě zatracovaná. Tu jsem si držel doma zavřenou před zraky nechtěných čumilů. I když někdy se i venku stalo, že jednička nezafungovala, nebo jsem se ocitl na místě, kde nebyla její přítomnost žádaná, a proto jsem nepozorovaně využil služeb své lásky číslo dvě. Stačila mi od ní troška, abych zahnal protivné pocity a vrátil se do pohody.

I nyní jsem se na ni těšil. Jedničku jsem dnešní den využíval skutečně zdatně a nepříjemná pachuť se mi usadila v puse, takže jsem ji potřeboval spláchnout příjemnou chutí milenky číslo dvě.

„Konečně seš doma!“ ozval se známý hlas, následně mi hubené ruce omotaly krk a přitisklo se ke mně teplé tělo.

Co to má být? Už jsem zlitý někde pod stolem a tohle se mi zdá? Hodně živý sen! Dokonale jsem cítil nasládlou vůni nějakého exotického ovoce. Že bych dnes chlastal některý z těch ženských drinčíků a on mi vyvolal takovouhle super haluz?

Sevření povolilo, a když ruce plně zmizely z mého krku, otevřel jsem konečně oči.

„Riki?!“ vykřikl jsem v úleku. „Co tu děláš? Stalo se něco? Je všechno v pořádku?!“

Čekal jsem všelicos, od civění do vlastního koberce pod stolem až po výstřih lékařky, která se snaží oživit mé polomrtvé opilé tělo, ale že budu čučet do zelených očí svého bývalého švagra? To by nenapadlo ani můj zpitý mozek, natož ten střízlivý!

„Teď už je konečně všechno v pořádku. Tak, jak mělo vždycky bejt,“ šeptal a divně se usmíval.

Za tři roky, co ho znám, jsem se s ním viděl všehovšudy pětkrát. Na tom, že byl při každé naší návštěvě zalezlý v pokojíku a nebavil se s dospělými, mi nepřipadalo nic divného. Já jsem v jeho věku také nevyhledával jiné živé než své vrstevníky. Navíc pokaždé, když jsem s ním mluvil, se na mě díval zvláštně. Nebo spíš já jsem z něj míval zvláštní pocit, příšerně protichůdný, netušil jsem, jestli mě touží zabít, nebo jsem mu ukradený. Nešlo se v něm vyznat. Prostě puberťák, no.

O to divnější bylo, že přesně tenhle kluk, se kterým jsem za svůj život prohodil pár vět, se mi vrhl kolem krku. Něco muselo být hodně špatně, když se najednou choval tak… divně.

„Ehm…, co tady děláš? Stalo se něco doma?“ Mluv, kluku, dělej!

„Čekám na tebe.“

Tak to by mě nenapadlo. O co tady jde? Sakra, tím jeho nečekaným objetím se mi uhasilo cigáro!

„Hm…“ Odhodil jsem vajgl ke kanálu a konečně rozpačitě nakráčel do domu. „Fajn, čekáš, a proč? Co se děje?“ Nelíbilo se mi jeho tajnůstkaření a ani trochu se mi nelíbil jeho propichující pohled, kvůli kterému mi přišlo blbé si znovu zapálit a oddat se zase milence číslo jedna. „Něco s rodiči?“ Tak už to vyklop.

„Připravil jsem ti večeři.“

He… vtip? Než jsem se nadál, stáhl mi kabát a cpal mě z chodby do obýváku, který příjemně voněl. Fakt někdo něco vařil! Tak moment…, co bylo v tom cigáru?! Nepřišel jsem si sjetý. Byl jsem si naprosto jistý, že kouřím obyčejná cíga, koupená v trafice, a na milenku číslo dvě se dnes zatím nedostalo, ta na mě poslušně čekala doma.

„Teď už bude všechno v pořádku,“ řekl tiše.

„Co tu, sakra, děláš?!“ Konečně jsem se vzpamatoval. Nejsem mimo já, to on je mimo! O co mu jde? „Jak ses sem dostal?“

„Pořád schováváš klíč pod květináčem, nebylo těžký si otevřít.“ Našpulil pusu pro mě velmi známým způsobem, i když jeho sestra nemá tak velké rty.

Už při prvním shledání jsem si uvědomil, jak moc ten kluk zdědil extrémy po svých rodičích. Vysoký a hubený, což je na dnešní mládež asi běžné. Co na něm bylo skutečně extrémní – jeho oči. Obrovská zelená kukadla. I jeho sestra má zelené, ale její duhovky jsou lehce šmrncnuté hnědou po otci, zato Erik zdědil čistou zeleň po matce. Zářivou zelenou, chvílemi až děsivou zelenou. Malý kulatý nos po otci a matčiny rty. Možná má hlavu zatím ještě malou a nedorostla rozměrům pro tak obrovská ústa, ale chvílemi se zdálo, že ten puboš podstoupil umělé zvětšení rtů. Špulit je dokázal lépe než kdejaký kapr. A potřeboval by kadeřníka, nevím proč, ale co ho znám, vždy nosil účes, který budil dojem: Potřebuji ostříhat. Asi se nikdy nečesal.

„Fajn, a co tady chceš?“ Docházela mi trpělivost. Kluku, mluv se mnou, nebo vypadni!

„Žít s tebou.“

Co? Hrabe mně, nebo jemu? Žít? Se mnou? Dělá si srandu? Neměl jsem jinou možnost než se rozesmát. Vyprskl jsem tak moc, až jsem si musel utřít poslintanou bradu.

„To se povedlo. Ses s někým vsadil, nebo…?“ Napadlo mě něco šíleného: Bylo by možné, aby byla pomstychtivá? Ale proč? Dostala snad málo? „Poslala tě ségra?“ Nešlo tu otázku zadržet. Jestli si ze mě bývalka tropila šprýmy, tak tohle bylo dost ubohé i na ni!

„Nemluv o tý děvce!“ vykřikl, až mi smích ztuhl na rtech. „Kurva hnusná, vůbec se o tý svini nezmi–“

„Hej!“ Taky jsem ji už zrovna dvakrát nemusel, ale tohle přeháněl. „Jak to mluvíš?! Jde o tvoji ségru!“ Pokud jsem si dobře pamatoval, ona svého malého brášku zbožňovala. Sice jsem se s Erikem nevídal já, ale od Verulky jsem často slyšel: Zašla jsem s Rikim na kafčo, na nákup, do kina, poklábosit. Divné, vzhledem k jejich věkovému rozdílu. Chvílemi mě i napadalo, zda nemá už nějaké děsivé mateřské pudové volání, tedy… ještěže neměla, to by mi scházelo!

Koulel na mě ty své oči a špulil rty více než předtím, takže budil dojem oteklé bubliny. „Veronika je hnusná děvka, co si tě nezasloužila. Co mi tě ukradla a pak odhodila, jak…“

Buch!

Bouchl do stolu a překvapivě vyšpulil pusu ještě víc. Jak to dělá? Tohle nemůže být přirozené, vždyť praskne… Počkat, co?

„Cože ti mě?“ Co to kecá? Jsem blbě slyšel, nebo on vážně žbleptl totální volovinu? 

„Miluju tě,“ pronesl klidně a pro změnu obříma očima zamrkal. Děsivé, mít lokýnkovou paruku, byla by z něj dokonalá panenka z hororu.

„He… mě… co? Jsi snad teplý?“ Myšlenky se mi rozutekly. Takovou kravinu by nevymyslela ani jeho sestřička. I té by okamžitě docvaklo, že na podobnou hloupost neskočím a akorát mě s ní rozesměje.

„No.“ Znovu zamrkal a obdaroval mě obrovským úsměvem. Ty vole… já mu ho možná i uvěřím, je fakt přesvědčivý. „Miluju chlapa a sám jsem kluk, takže co myslíš? Jo. Jsem gay.“ Znovu se z něj stala usmívající se bublina, ale tentokrát taková menší, už nebudila dojem, že každou chvíli vybouchne.

„Kurva drát!“ Sedl jsem si a vyhledal pomoc u milenky číslo jedna. I když by si situace žádala spíše dvojku!

„Nebuď sprostej!“

Právě mě okřikl? Ten hubený klučina mě okřikl a u toho se uculil, jako… jako skutečně zamilovaná puberťačka.

„Dobře, tak se uklidněme.“ Mysli, chlape, mysli!

„Jsem naprosto klidnej,“ pronesl stroze a stále špulil papulu. Že by to byl jeho přirozený postoj, nebo mě vážně svádí nějakým divným, pro mě nepochopitelným způsobem?

„Přestaň se přiblble culit.“ Zvedl jsem se i s cigárem v puse, které ani trochu nepřinášelo kýžený požitek, chytil mu obličej a zadíval se do obřích očisek. „Jsi něčím sjetý?“ Poznal bych něco takového ještě? Ten fracek měl extrémně velká kukadla, takže i v normálním stavu působila divně.

„Pokud je láska droga, jsem totálně zfetovanej.“ Nebezpečně přiblížil obličej k mému. Odtáhl jsem se. Tohle bylo dost laciné! Chtěl mě políbit? Něco tu fakt nehraje! A co to je za vůni?

Pořádně jsem si naposledy popotáhl a típl cigáro do popelníku na stole. Příšerná škoda, ale má milenka číslo jedna mi nepomáhala, bylo zbytečné ji zneužívat.

„Dobře, dobře, klid! Asi už chápu.“ Rozpačitě jsem se rozesmál. „Ségra ti o mně často vyprávěla a ty sis udělal divný obrázek, viď?“ Co jiného mohlo jeho stav vysvětlit, než že se chudák platonicky zamiloval do někoho, o kom mu sestra povídala. Neměli jsme vždy špatné chvíle, i my jsme se milovali…, tedy… doufám, že tomu tak bylo. „Verulka dokáže být někdy hodně přesvědčivá, celá ona.“ Usmál jsem se, abych odlehčil situaci.

Jeho oči potemněly. Ještě nikdy jsem neviděl, aby se někomu v jednu chvíli natolik změnil výraz. Z koketujícího týpka s panenkovským vzezřením nezbylo nic, nyní přede mnou stála nasupená bublina, evidentně se schylovalo k velké explozi.

„Děláš si prdel?!“

Plesk!

Jeho ráně jsem nestihl uhnout. Ruku jsem nezahlédl. Co za dítě fackuje dospěláka? Se mi jako vrací nějaká zasraná karma? Po tolika letech?

„Ta děvka tě podváděla, opustila, a ještě z tebe pořádně vyrejžovala, a ty jí říkáš Verulka? Pořád ji miluješ, co?“ Znovu se napřáhl, ale tentokrát jsem zasáhl. Nejsem fackovací panák. Chytil jsem mu pazouru a naštvaně s ním škubl. „Víš, jak hnusně o tobě ta děvka mluví?!“

„Co to kecáš, kluku?!“

„Říkám, že tě miluju.“ Přitáhl se ke mně a kvůli chycené ruce se přiblížil víc, než bych ho za jiných okolností pustil. „Konečně jsem našel odvahu se přiznat.“ Mrkající panenka se vrátila a s ní i milý bublinní úsměv. „Doufal jsem, že tě z nás dvou dostala ta lepší. Že s ní budeš šťastnej a fakt jsem vám přál štěstí, ale ta svině všechno podělala.“

„Co?“ Pustil jsem ho a sledoval celou jeho náhlou proměnu. V očích se nacházel zápal i hněv. Věřil každému slovu, které pronášel.

„Měla jedinej úkol: Milovat tě a ctít, tak se to přece říká. A co udělala?“ Jeho odmlka byla zbytečná, všichni vědí – odešla za jiným chlapem. Možná i všichni ví, že tenhle nebyl první, s kým v našem manželství zkusila najít štěstí. „Proto jsem teď tady. Ukážu ti, jaký je, když tě někdo skutečně miluje a ctí.“ Jeho upřený pohled se už nedal vydržet.

„Ježiši…“ Ustoupil jsem pár kroků a zavrávoral. „Ty nekecáš!“ Přesto ve mně zůstávala malá dušička, co věřila v jeho rozesmátí a spadnutí té bublinoidní fasády. Já budu za blbce, co naletěl, a pak se konečně vydám do objetí své milenky číslo dvě.

„Vůbec.“ Znovu nasadil špulící rty. Začínal jsem rozlišovat jeho rádoby svádějící výraz a naštvaný bublinový výbuch. „Konečně po tolika letech říkám pravdu a je úžasně osvobozující. Miluju tě, Marku. Už roky.“

Vzdávám to! Došel jsem k ledničce a vytáhl milenku číslo dvě. Štiplavá chuť se mi rozlila v ústech a tím mě přesvědčila, že se mi celá ta děsivá situace nezdá.

„Fajn, tak jo. A co chceš po mně?!“ Svůj hlas jsem nečekal natolik zoufalý, zvlášť když už se mi v těle rozmohla vášeň milenky číslo dvě. Pomohl jsem jí ještě dalším douškem, aby svou práci neměla příliš těžkou.

„Nic jinýho než abys mě miloval stejně, jako já tebe.“

„Proč? Seš rozvedenej, už nám nic nebrání. Ukážu ti, jaký je mít někoho, kdo si tě váží a milu–“

„Vnímáš, co říkám?“ rozčiloval se.

„Zamiloval!“

„Ne!“