Hrdlořezka

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.pointa.cz

www.albatrosmedia.cz

Pavlína Bieliková

Hrdlořezka – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Poděkování

Tato kniha je věnována několika důležitým osobám. Hned na začátku bych jim chtěla vyjádřit upřímné poděkování za to, že mě inspirovali a podpořili na cestě k jejímu napsání.

Především děkuji svému synovi Jakubovi. Podporuje mě vším, co dělá, jeho podpora a láska, jsou hlavními důvody, proč jsem tady. Když se na něho podívám, vidím člověka, kterého jsem přivedla na svět a vychovávala. Každý jeho úsměv, každá jeho radost, a dokonce i každý jeho smutek se stává mojí součástí. Jsem hrdá na to, jakým člověkem se stal, a těším se, co mu přinese budoucnost.

Děkuji mamince za její neochvějnou víru ve mě a její silnou přítomnost v mém životě. Je pro mě zářící hvězdou. Poskytla mi bezpečné útočiště, kdykoli jsem ho potřebovala. Důvěřovala mi a stála při mně v těch nejtěžších dobách.

Nesmím zapomenout ani na své drahé přátele, bez nichž si život neumím představit. Všichni mi rozumí a podporují mě.

Cením si také příležitosti, kterou mi dali moji nadřízení, vlastníci společnosti Euro nářadí, s. r. o. Jejich důvěra mi umožnila být součástí tak úžasné organizace.

Každý, kdo prošel mým životem a zůstal se mnou, hraje důležitou roli. Tito lidé mě formovali, inspirovali a milovali. Všichni jsou pro mě důležití.

Děkuji vám.

Úvod

Byla bych ráda, kdyby se tato kniha stala inspirací a ponaučením pro všechny, kteří jsou nyní ztracení v bludišti výčitek, minulosti, obviňování, lží a podvodů. Pro ty, kteří se chtějí pohnout v životě dál, ale obávají se změny a nevěří, že by se jim mohlo dařit lépe.

Nemám žádné odborné znalosti, nevystudovala jsem psychologii, přesto jsem si jistá, že moje poznatky, empatie a slova mohou pomoci otevřít mnoho srdcí a mnoho očí. Knihu jsem napsala tak, aby byla co nejotevřenější a zároveň dobře pochopitelná. Psala jsem vlastními slovy a ze srdce.

ČÁST I.
ŽIVOT ZAČÍNÁ TAM,
KDE KONČÍ STRACH

Když mi bylo šestadvacet let, pracovala jsem jako ředitelka v jedné známé realitní kanceláři a připadala si jako v pohádce. Můj život se točil kolem práce, kariéra byla na prvním místě a nic jiného mě nezajímalo. Měla jsem pocit, že toto je to nejdůležitější. Byla jsem přesvědčená, že pro sebe a své blízké dělám vše, co je potřeba, a sama jsem se ponořila do světa kariérního růstu, aniž bych si uvědomila, jaké potřeby mají ostatní. Neuměla jsem naslouchat a nechápala jsem, proč se mi v osobním životě přestává dařit. Zatímco jsem se pracovně rozvíjela a zdokonalovala, moji blízcí se mi stále více vzdalovali.

Představte si, že jsem strávila nespočet hodin pipláním své osobnosti a snahou o vlastní růst. Jako kdybych byla uvězněná v bublině, v níž existovalo jen mé úsilí a cíl. Všechny mé myšlenky směřovaly k tomu, abych se stala lepší verzí sebe sama, a často jsem si ani nevšimla, co se děje kolem mě. V této době jsme s mou sestrou pracovaly ve stejné společnosti. Tím pádem jsme se denně setkávaly, což mi dávalo pocit klidu a jistoty. Byla jsem přesvědčená, že vše je naprosto v pořádku, protože jsem ji měla nablízku a mohla jsem na ni tak trochu dohlížet – možná více, než jsem si připouštěla. Často jsem si říkala, že je to ideální, mít ji vedle sebe a pod jakousi neformální kontrolou. Moje sestra byla vždy úplný opak mě. Když jsem byla malá, snila jsem o tom, že budu umět nádherně zpívat a hrát na klavír. Avšak můj hudební sluch byl, jak to říct, spíš hluchý než hudební. Ona však měla talent, který jsem jí tiše záviděla. Její hlas byl jako z pohádky, ale nikdy se tím nechtěla chlubit a raději si zpívala jen tak pro sebe. Zatímco já jsem každou volnou chvíli trávila venku s přáteli, ona se zavírala do svého pokoje s knihami a studovala. Byla to taková tichá intelektuálka, která se ztrácela ve světě příběhů a vědomostí. V dospělosti se naše životy příliš nezměnily. Já byla stále ta společenská duše, která hledala inspiraci všude kolem, a ona hledala moudrost na stránkách knih a v tichých rozjímáních.

Náš otec na nás obou zanechal své stopy, každá z nás s tím bojovala po svém. Já jsem se rozhodla s těmito důsledky definitivně skoncovat. Věřila jsem, že tvrdá práce na sobě mě osvobodí od všech stínů minulosti. Ale možná jsem právě kvůli tomu přehlížela, že se moje sestra potýká se stejnými démony. Možná jsem se soustředila příliš na sebe a málo na ni.

Naše cesty se moc nerozcházely, ale naše sny a způsoby, jakými jsme se snažily žít své životy, byly zcela odlišné. Přestože jsme si byly blízké, každá z nás měla svůj vlastní malý vesmír, ve kterém hledala odpovědi a útěchu. Nakonec jsem si uvědomila, že jsem se sice snažila být lepší, ale možná jsem přitom zapomněla, že i ona potřebuje někoho, kdo ji bude vnímat a chápat.

Když jsem se poprvé postavila před otce jako skála a bránila svou, maminčinu i sestřinu čest, pocítila jsem svoji vnitřní sílu. Střet s otcem byl jedním z těch osudových setkání, která vám otevřou oči a ukážou vám, jak moc jste schopní. Stál přede mnou otec, který pro mě vždy představoval ztělesnění strachu a autority, ale tentokrát to bylo jiné. Už jsem nebyla tou malou holčičkou, která se schovává za matčinou sukní. Byla jsem ženou, která se dokáže postavit za své blízké a za to, co je správné. Moje odhodlání nenechat ho, aby nám dále ubližoval, bylo natolik silné, že jsem v tu chvíli zapomněla na svou muší váhu a po celou dobu měla výraz přinejmenším Gladiátora. Všechny ty roky, kdy jsem se cítila bezmocná a zranitelná, se v té chvíli rozplynuly jako pára nad hrncem. Pocit síly, který mnou proudil, byl osvobozující a uvědomila jsem si, že už se nikdy nechci cítit jinak. S otcem jsem se tehdy viděla naposledy. Moje odhodlání zapomenout na něj a už nikdy se k němu nepřiblížit bylo silné. Bylo to jako zavřít za sebou těžké dveře a vědět, že se už nikdy neotevřou. Vzpomínky na něj, které mě dříve pronásledovaly, jsem pohřbila spolu se všemi společnými fotkami.

Když jsem se postavila proti nejobávanějšímu člověku v mém životě, zjistila jsem, že mám schopnost se bránit. Bylo to jako objevit nový svět, ve kterém nejsem oběť, ale bojovník. Ta zkušenost mě naučila mnoho o sobě samé. Uvědomila jsem si, že jsem mnohem silnější, než bych si kdy myslela. Už jsem se nebála čelit výzvám a překážkám. Pokud jsem zvládla tuto situaci, zvládnu cokoli. To je pocit, který vám nikdo nevezme.

Tento zážitek mě navždy změnil. Už nikdy jsem se nechtěla vrátit do starých kolejí strachu a bezmoci. Stala jsem se ženou, která se nebojí postavit za sebe a své blízké. To už se mnou zůstane navždy.

Můj život začal, když jsem se přestala bát.

Kapitola první:
PLNÝ BATOH

Znám jedno hezké motto:

„Věnuj se těm, kteří tě potřebují, a nevnucuj se těm, kterým nechybíš.“

Přesně tak jsem se už jako malá dívenka občas cítila. Chtěla jsem být tam, kde mě potřebují a kde mi naslouchají, a naopak jsem nechtěla být tam, kde se cítím sama.

Jsem jarní dítě, narodila jsem se v neděli 31. května 1981. Moje matka mi vždycky říkala, že květnové děti bývají nesmírně hodné. Studie tvrdí, že lidé, kteří přišli na svět v neděli, jsou plní kreativity, šlechetnosti a štědrosti. Vysílají do světa pozitivní energii a naplňují všechny kolem sebe štěstím. Takže si dokážete představit, jakou jsem skvostnou bytostí, když jsem se narodila jak v květnu, tak v neděli.

Rodina se rozhodla pokřtít mě hned po mém narození. I když se dnes říká, že mezi kmotrem a pokřtěným by neměl být velký věkový rozdíl, v té době to zjevně neplatilo. Kmotři a kmotry byli vybíráni na základě určitých požadavků – měli být křtění, biřmovaní, a pokud vstoupili do manželství, pak do toho uzavřeného církevně. Nesou zodpovědnost za křesťanské formování svého kmotřence a vedou ho k víře. Jejich rolí je také pomáhat mamince či rodičům v pěstění a vývoji kmotřence až do momentu, kdy dosáhne plnoletosti.

Když se nad celou svou situací zamýšlím, domnívám se, že možná toto je důvod, proč jsem byla vždy chráněná. Snad za tím stála Boží ruka, kterou nade mnou držel Bůh sám, nebo moje teta, která na mě z Boží vůle měla dohlížet, zatímco moji blízcí procházeli obtížnými časy. V tu chvíli si málokdo uvědomil, že i já procházím bolestí.

Útočiště jsem hledala u prarodičů, kteří o mě pečovali s láskou, kdykoli jsem s nimi trávila čas. Tam, kde lišky dávají dobrou noc, se večer zatopilo v kamnech a nastal klid a pohoda.