Hitler: Only the World Was Enough

Copyright © Brendan Simms, 2019

Translation © Vladimír Nový, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-426-6

ISBN mobi: 978-80-7689-427-3

Pro Katherine

„Vždyť člověk si vydobývá své živobytí ze země, a právě země je kořistí, kterou dává osud těm národům, jež za něj bojují.“

Adolf Hitler, 1943, citace z článku Helmuta Krausnicka

„Zu Hitlers Ostpolitik im Sommer 1943“,

Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 2 (1954), str. 311–12

Zkratky

Za účelem zestručnění již tak značně rozsáhlé bibliografie jsou dokumenty z následujících snadno dostupných sbírek citovány zkrácenou formou.

ADAP Akten zur Deutschen Auswärtigen Politik 1918–1945. Aus dem Archiv des Auswärtigen Amtes. Série C (1933–7), Série D (1937–41) a Série E (1941–5) (Göttingen, 1950–81)

BAK Bundesarchiv Koblenz

BayHSTA Bayerisches Hauptstaatsarchiv, Abt. IV, Kriegsarchiv

BT Klaus Gerbet (ed.), Generalfeldmarschall Fedor von Bock. Zwischen Pflicht und Verweigerung. Das Kriegstagebuch (Mnichov a Berlín, 1995)

DVW Hans-Adolf Jacobsen (ed.), Dokumente zur Vorgeschichte des Westfeldzuges, 1939–1940 (Göttingen, Berlín a Frankfurt, 1956)

DW Hans-Adolf Jacobsen (ed.), Dokumente zum Westfeldzug, 1940 (Berlín, Göttingen a Frankfurt, 1960)

ES Hildegard von Kotze a Helmut Krausnick (eds.), „Es spricht der Führer“. 7 exemplarische Hitler-Reden (Gütersloh, 1966)

ET Hildegard von Kotze (ed.), Heeresadjutant bei Hitler, 1938–1943. Aufzeichnungen des Majors Engel (Stuttgart, 1974)

FE Martin Moll (ed.), Führer-Erlasse, 1939–1945 (Stuttgart, 1997)

FK Willi A. Bölcke (ed.), Deutschlands Rüstung im Zweiten Weltkrieg. Hitlers Konferenzen mit Albert Speer, 1942–1945 (Frankfurt, 1969)

GT Die Tagebücher von Joseph Goebbels im Auftrag des Instituts für Zeitgeschichte und mit Unterstützung des Staatlichen Archivdienstes Russlands, ed. Elke Fröhlich, 24 svazků (Mnichov, 1993–2006)

HB Wolf Rüdiger Hess (ed.), Hess Briefe, 1908–1933 (Mnichov, 1987)

HP Lothar Gruchmann a Reinhard Weber (eds.), Der Hitler-Prozess 1924. Wortlaut der Hauptverhandlung vor dem Volksgericht München I, 4 svazky (Mnichov, 1997–9)

HT Hans-Adolf Jacobsen (ed.), Franz Halder. Kriegstagebuch. Tägliche Aufzeichnungen des Chefs des Generalstabes des Heeres 1939–1942, 3 svazky (Stuttgart, 1962–4)

HW Walther Hubatsch (ed.), Hitlers Weisungen für die Kriegsführung, 1939–1945 (Frankfurt, 1962)

IMT Der Prozess gegen die Hauptskriegverbrechen vor dem Internationalen Militärgerichtshof (Norimberk, 1949)

KB Martin Vogt (ed.), Herbst 1941 im Führerhauptquartier. Berichte Werner Koeppens an seinen Minister Alfred Rosenberg (Koblenz, 2002)

KP Willi A. Boelcke (ed.), Kriegspropaganda 1939–1941. Geheime Ministerkonferenzen im Reichspropagandaministerium (Stuttgart, 1966)

KTB, OKW Helmuth Greiner a Percy Ernst Schramm (eds.), Kriegstagebuch des Oberkommandos der Wehrmacht, 4 svazky (v 7 částech) (Frankfurt, 1961–5).

LB Helmut Heiber (eds.), Hitlers Lagebesprechungen. Die Protokollfragmente seiner militärischen Konferenzen, 1942–1945 (Stuttgart, 1962)

LOC Knihovna Kongresu Spojených států amerických (Library of Congress)

LV Gerhard Wagner (ed.), Lagevorträge des Oberbefehlshabers der Kriegsmarine vor Hitler 1939–1945 (Mnichov, 1972)

MK Christian Hartmann, Thomas Vordermayer, Othmar Plöckinger a Roman Töppel (eds.), Hitler. Mein Kampf. Eine kritische Edition (Mnichov a Berlín, 2016).

RH Friedrich Hartmannsgruber (ed.), Regierung Hitler. Akten der Reichskanzlei, 7 svazků. (Berlín a Mnichov, 1983–2015)

RSA Institut für Zeitgeschichte (ed.), Adolf Hitler, Reden, Schriften und Anordnungen. Februar 1925 bis Januar 1933, 17 svazků (Mnichov, 1992–2003)

RT Jürgen Matthäus a Frank Bajohr (eds.), Alfred Rosenberg. Die Tagebücher von 1934 bis 1944 (Frankfurt, 2015)

SA Eberhard Jäckel s Axelem Kuhnem (eds.), Adolf Hitler. Sämtliche Aufzeichnungen, 1905–1924 (Stuttgart, 1980)

SD Andreas Hillgruber (ed.), Staatsmänner und Diplomaten bei Hitler. Vertrauliche Aufzeichnungen über Unterredungen mit Vertretern des Auslandes 1939–1941, 2 svazky. (Frankfurt, 1967–70)

WA Henry Ashby Turner (ed.), Otto Wagener. Hitler aus nächster Nähe. Aufzeichnungen eines Vertrauten 1929–1932 (Frankfurt, 1978)

Poděkování

Ze všeho nejvíc jsem zavázán své manželce Anitě Bunyanové za všechnu tu podporu, jíž mě více než třicet let zahrnovala, a za její pomoc s tímto projektem. Také děkuji Christopheru Andrewovi, Marku Austinovi, Maximilianu Beckerovi, Ilyovi Berkovichovi, Timu Blanningovi, Jamesi Boydovi, Christopheru Clarkovi, Normanu Domeierovi, Alanu Donahueovi, Andreasi Fahrmeirovi, Billu Fosterovi, Ericu Frazierovi, Allegře Fryxellové, Bernhardu Fuldovi, Claire Gantetové, Manfredu Görtemakerovi, Christianu Goeschelovi, Bobbymu Gramppovi, Tomu Grantovi, Neilu Gregorovi, Henningu Grunwaldovi, Christianu Hartmannovi, Danielu Hedingerovi, Winfriedu Heinemannovi, Lukasi Helfingerovi, Dorothy Hochstetterové, Luise Hulsrojové, Noře Kalinské, Gerhardu Keiperovi, Jennifer Jenkinsové, Klausi Lankheitovi, Charlotte Leeové, Claře Maierové, Heinrichu Meierovi, Mary-Ann Middlekoopové, Davidu Motadelovi, Marlene Mueller-Rytlewské, Williamu Mulliganovi, Fredu Nielsenovi, Mikaelu Nilssonovi, Jeremymu Noakesovi, Wolframu Pytovi, Phillipsi O’Brienovi, Darrenu O’Byrnovi, Williamu O’Reillymu, Jamesi Carletonu Pagetovi, Nathalie Pricové, Helen Rochové, Gabrielu Rolfesovi, Ulrichu Schliemu, Klausi Schmiderovi, K. D. Schmidtovi, Klausi Schwabemu, Constance Simmsové, Danieli Simmsovi, Maje Spanu, Alanu Steinweisovi, Benedictu Stuchteymu, Hansi Ulrichu Thamerovi, Liz Wakeové, Thomasi Weberovi, Steffenu Wertherovi, Jo Whaleymu, Samuelovi Garrettu Zeitlinovi a Raineru Zitelmannovi. Tuto knihu věnuji své nejmladší dceři Katherine.

Prolog

V červnu 1918 už 1. světová válka zuřila téměř čtyři roky. Svobodník Adolf Hitler z Královského bavorského záložního pěšího pluku č. 16 v ní sloužil takřka od samého počátku. Byl svědkem toho, jak Německá říše vzdorovala velké koalici imperiálních mocností Dohody, tedy Británie, Francie a Ruska, ale i celé řady menších zemí. Koncem předcházejícího roku srazily vojenská porážka a revoluce jednu z nich – carské Rusko – na kolena. Mezitím si však Říše vysloužila nepřátelství další a ještě impozantnější velmoci, Spojených států.

Nyní muselo Německo rychle rozdrtit Francii a vytlačit Británii zpátky přes La Manche dřív, než dorazí americké jednotky v plné síle. Zpočátku se mu to dařilo. Německé armády rychle postupovaly po celé západní frontě. A spolu s nimi pochodoval i Adolf Hitler, který se tak stal svědkem okamžiku, kdy se začala karta během druhé bitvy na Marně obracet.

Mezi vyčerpané bavorské záložáky vpadly početné americké jednotky, plné sil a hnané nadšením, kterým kompenzovaly nedostatek zkušeností. To mělo zdrcující dopad na morálku Hitlerových spolubojovníků a natrvalo se to podepsalo i na něm samotném. Nejméně se dvěma z těchto nových nepřátel se setkal osobně. Dne 17. července 1918 zaznamenal brigádní adjutant Fritz Wiedemann, že „svobodník Hitler předal na velitelství 12. královské bavorské pěší brigády dva americké zajatce (zajaté Z [Záložním plukem] 16)“.[1]

O tom, kdo byli tito muži a jak na Hitlera tento incident v té době zapůsobil, záznamy mlčí. Víme však, jak později to, co se stalo jedním z klíčových okamžiků jeho života, a tedy i historie 20. století, interpretoval.

Hitler byl přesvědčen, že jsou tito „doughboys“, jak nejen Němci americkým pěšákům přezdívali, potomky německých emigrantů, o něž Otčina přišla, když je kvůli nedostatku „životního prostoru“ nemohla uživit, a kteří se vrátili coby mstitelé v řadách nezadržitelné nepřátelské armády. Ve svých pozdějších projevech se k tomuto okamžiku „uprostřed léta 1918, kdy se na francouzských bojištích objevili první američtí vojáci, urostlí muži, muži naší vlastní krve, jež jsme po staletí deportovali a kteří teď byli připraveni zašlapat naši vlast do bláta“[2] opakovaně vracel.

Právě zde tedy všechno začalo – jeho posedlost demografickým oslabením Německa, na něž měl být nakonec jediným lékem Lebensraum na východě, respekt a strach z „anglosaských“ mocností se zdánlivě nekonečnými územními, demografickými, přírodními a ekonomickými zdroji, ale také odhodlání vyhnout se, bude-li to možné, další rasové občanské válce mezi Anglosasy a Germány – vyvolané „světovým Židovstvem“ – nebo ji alespoň přežít, pokud se ukáže, že je další střet nevyhnutelný.

1. 1. Hlášení F. Wiedemanna (brigádní pobočník), 17. 7. 1918, BayHSTA, no. 10, ‚Stab Juli 1918‘, fo. 37.

2. 2. Projev, 6. 8. 1927, RSA, II, str. 446. v podobném duchu: projev, 4.8.1929, RSA, III/2, str. 347; a projev, 18. 1. 1928, RSA, II/2, str. 633.

Úvod

Jistý německý kritik napočítal již před dvaceti lety více než 120 000 knih a článků o Hitlerovi a Třetí říši[3] a od té doby se jejich počet ještě výrazně rozrostl. Nejlepší z těchto životopisů odrážely svou dobu i vědecké trendy. Průkopnické dílo Alana Bullocka Hitler: A Study in Tyranny, sepsané pouhých devět let po roce 1945, v období vrcholící studené války, v něm spatřovalo typický příklad člověka „Věku neosvíceného despotismu“, ale také „zcela bezzásadového oportunistu“.[4] Tato interpretace souzněla, ať již úmyslně, či nikoli, s širším intelektuálním kontextem teorie totalitarismu i s poněkud lokálnějšími tendencemi Bullockova kolegy A. J. P. Taylora, který při vysvětlování upřednostňoval nahodilosti a shody okolností před hlubšími souvislostmi. O dvě desítky let později sepsal Joachim Fest slavný životopis, který byl prací spíše literární než vědeckou, ale který dodnes obdivuje i mnoho profesionálních historiků. Šlo o první rozsáhlý nápaditý pokus o vysvětlení toho, jak mohl člověk jako Hitler získat a následně si i udržet moc v tak kultivované a ekonomicky rozvinuté zemi, jakou bylo Německo.[5] Toto dílo bylo mezníkem v dějinách Spolkové republiky a kulminací třiceti let výzkumu a zpytování svědomí. Festův životopis tak byl knihou nejen o Hitlerovi, ale i o Němcích.

Další „klasický“ životopis na sebe nechal dvacet let čekat. Toto dvousvazkové dílo Iana Kershawa, s nímž se ostatní musí dodnes poměřovat, zohledňuje rozsáhlý výzkum nacistické diktatury z předcházejících desetiletí, zejména pak „příklon“ k sociálním dějinám a dlouhou debatu mezi „intencionalisty“, kteří načrtli víceméně přímou linku od Hitlerových pragmatických výroků z 20. let až po konec jeho kariéry, a „strukturalisty“, kteří kladli důraz na instituční rivalitu a dynamiku.[6] Fest byl kritizován za to, že Hitlera příliš vyčleňoval z jeho okolí.[7] Kershawův Hitler byl oproti tomu značně kontextualizovaný. Kershaw se rozhodl „nezaměřit se na Hitlerovu osobnost“, ale na „povahu jeho moci“, což vyžadovalo, aby se „soustředil v první řadě na ostatní a nikoli na Hitlera samotného“.[8] Tento životopis také zohledňoval „voluntaristiský“ obrat, kdy historici stále více zdůrazňovali aktivní kolaboraci obyvatelstva na nacistických iniciativách. Uznával přetrvávající moc institucí a skupin a znovu přiznával zásluhy jednotlivým historickým aktérům, bez ohledu na význam.[9] Ukázal, že se Vůdce na vzniku „mýtu“ obklopujícího jeho osobu podílel stejnou měrou, jakou k němu přispívali i ostatní.[10] Kershawův Hitler neřídil všechno, protože to ani nemusel – hlavní hráči „pracovali pro Vůdce“ z vlastní iniciativy.[11] Jeho moc nezávisela ani tak na jeho vlastní démonické energii, jako na spolupráci německých elit a široké populace. Význam Hitlera samotného tak nabyl lidštějších rozměrů, i když zůstal i nadále zcela nepřehlédnutelný.

Od té doby vyšly i další životopisy a odborné studie.[12] Volker Ullrich kladl důraz zejména na Hitlerovu osobnost.[13] Nedlouho po něm završil svůj dlouhý vztah s dějinami Třetí říše vlastní interpretací, která zohledňovala mnoho podrobných studií, jež se objevily od publikování Kershawova dvousvazkového díla, také Peter Longerich.[14] Podle něj byl Hitler mnohem víc než pouhým „katalyzátorem“ sil již dříve existujících v německé společnosti a mnohem dominantnější figurou, než připouštěl „strukturalistický“ pohled. Zhruba ve stejné době ukázala kniha Wolframa Pyty, kterou ovšem nelze striktně vzato považovat za biografii, jak může „kulturní“ obrat ve studiu historie nabídnout nové poznatky o tom, jak se Hitler sám stylizoval do role „génia“, i o „performativním“ charakteru jeho vlády.[15] A nakonec nám krátký životopis z pera Hanse-Ulricha Thamera znovu připomněl význam násilí a svodů ve vztahu Hitlera k německému lidu.[16]

Biografie, kterou držíte v rukou, těmto dílům v mnoha ohledech nemůže konkurovat. Ze zřejmých důvodů už nemůže být prvním významným dílem na toto téma a nebude mít ani poslední slovo. Neaspiruje na literární styl Joachima Festa, rozsah a hloubku Iana Kershawa, důkladné porozumění fungování vnitrostátního nacistického aparátu, jímž se může pochlubit Peter Longerich, teoretickou erudici Wolframa Pyty, ani pronikavou psychologickou analýzu Volkera Ullricha. Kromě toho se tento životopis nesnaží ani znovu objevit Ameriku. Rozsáhlý specializovaný výzkum Třetí říše z poslední doby sice zohledňuje, ale nesnaží se jej obecněji syntetizovat.[17] Nedokáže vysvětlit hluboký vztah, který měl Hitler s německým národem.[18] Není to kniha o Hitlerovi, kterého tento národ volil, ale o Hitlerovi, kterého dostal. Nezabývá se tím, čeho „dosáhl“, ale tím, co měl v úmyslu. A konečně Hitlerova osobnost a soukromý život zůstávají zcela nepostihnutelné, ačkoli se místy vynoří jisté jejich – někdy vcelku nečekané – fazety. Nehledě na to autor doufá, že ačkoli nemůže ukázat „celého“ Hitlera, podaří se mu dokázat, že byl obrázek, jenž jsme si o něm utvořili, dosud velice neúplný.

Tento životopis přichází se třemi velkými a navzájem souvisejícími novými tvrzeními. Zaprvé, že Hitlerovou hlavní posedlostí po celou dobu jeho kariéry nebyl Sovětský svaz a bolševismus, ale spíš angloamerický svět a globální kapitalismus. Zadruhé, že Hitlerův názor na německý Volk byl – i po jeho očištění od Židů a dalších „nežádoucích elementů“ – vysoce ambivalentní a odrážel pocit méněcennosti ve srovnání s „Anglosasy“. A zatřetí, že jsme se – z dosti pochopitelných důvodů – až příliš soustředili na Hitlerovu vražednou „negativní eugeniku“ namířenou proti Židům a dalším „nežádoucím elementům“ a nevěnovali dostatek pozornosti tomu, co sám považoval za „pozitivní eugeniku“, která měla „pozvednout“ německý lid na úroveň jeho britských a amerických rivalů.[19] To vše znamená, že jsme dosud přehlíželi, do jaké míry Hitler po celém světě bojoval nejen se „světovým Židovstvem“, ale právě s „Anglosasy“. Autorovy ambice v případě tohoto díla však nejsou pouze „aditivní“, nejde jen o doplnění nového rozměru stávajícího rámce. Nikoli, autor si přeje, aby bylo jeho dílo chápáno jako „substituční“. Pokud lze tvrzení v něm obsažená obhájit, je třeba Hitlerův životopis a snad i celou historii Třetí říše od základu přehodnotit.

Tento životopis se proto do značné míry odklání od převažujících názorů na Hitlera. Ten nekladl německý národ na rasový piedestal, naopak se po celou dobu užíral obavami z jeho přetrvávající křehkosti. Hitler ani ve 20. letech neuvěřil, že by byly Spojené státy ochromeny krachem na newyorské burze, a toto přesvědčení mu vydrželo až do samého konce. Tato kniha též vyvrací hluboce zakořeněné přesvědčení, že hlavní hnací silou Hitlerova světonázoru a zdrojem jeho virulentního antisemitismu byl strach ze Sovětského svazu či z bolševismu. Neakceptuje tedy ani názor, že by pro něj ve 2. světové válce hrála ústřední roli východní fronta. V žádné oblasti nacistické domácí ani zahraniční politiky, na které Hitlerovi skutečně záleželo, nezjistil autor žádný významnější „konceptuální pluralismus“. Hitler nebyl ve vleku žádné ze sil působících v rámci německé společnosti, žádného ze vzájemně soupeřících mocenských center. A i když byla německá vláda často ve stavu „polykratického chaosu“, rozhodně to nebylo v důsledku nějaké vědomé snahy diktátora aplikovat zásadu „rozděl a panuj“. Všechna zde citovaná díla mají samozřejmě své přednosti i chyby a tato kniha nevyhnutelně v některých ohledech s předními odborníky na Třetí říši souhlasí, zatímco v jiných se s jejich názory rozchází. To se odráží i v poznámkách, kde jsou zdroje zpravidla citovány, když s nimi autor explicitně souhlasí, zatímco omyly jsou obvykle opravovány pouze nepřímo.

Autor ve skutečnosti do značné míry čerpá z práce ostatních. Nechal se inspirovat některými obecnými historiografickými trendy z poslední doby. Zaprvé to byl obrat k „nadnárodnímu“ vnímání, který zasadil dějiny Německa do nového rámce, kdy jsou jednotlivé události chápány jako součást širších evropských a dokonce světových procesů.[20] Obzvláště cenný impuls pro pochopení trvalého propletence německo-amerických vztahů, které formovaly tak velkou část Hitlerova myšlení a kariéry, nabídl dílčí obor tzv. Histoire Croisée, tedy provázaných dějin.[21] Zadruhé „globalizace“ – Hitler z tohoto životopisu byl navzdory všem svým specifikům produktem globálních sil.[22] Dobře zapadá do kontextu současných děl o světovém kapitalismu.[23] Zatřetí šlo o „environmentální obrat“, který nám umožňuje vnímat Hitlera primárně jako malthusiána, politika zaměřeného na nedostatek zdrojů.[24] Začtvrté to byly moderní studie globálního řízení, zejména pak angloamerického kartelu, který vznikl počátkem 20. století, jež umožnily autorovi lépe si uvědomit Hitlerovu vzpouru proti tomuto řádu.[25]

Zapáté šlo o historické studie migrace a rasy, zejména ty, jež se věnovaly angloamerickému osidlovacímu kolonialismu, a o výzkum mezinárodní rasové politiky, hlavně s důrazem na „anglosaské hegemony“, jež zasadily do širšího kontextu úvahy o Hitlerově světonázoru.[26] V tomto smyslu lze Německo vnímat, a soudobými Němci – včetně Hitlera – také bylo vnímáno, jako kolonizující i kolonizované zároveň. Nebylo jasné, na kterou stranu „barevné linie protínající svět“ vlastně patří. Říše byla „naplňující“, nikoli „naplňovaná“,[27] „oplodňující“ (abychom použili Hitlerův vlastní výraz), nikoli oplodňovaná. Naopak, jak již v polovině 50. let poukazoval Aimé Césaire, Hitlerův říšský projekt zvrátil v Evropě tradiční rasový řád, neboť přiznával i mnoha bílým pouze podřadný status obvykle vyhrazený pouze barevným.[28] Zašesté je to „územní obrat“ v historické literatuře, který nám pomáhá pochopit, jak se z Německa poté, co se proměnilo z tradiční Říše v jeden národ, znovu stalo impérium globálního rozsahu.[29] A konečně „temporální obrat“ v rámci historických studií přiměl autora k tomu, aby věnoval zvýšenou pozornost času, načasování a – zejména – časovým horizontům v Hitlerově pojetí.[30] Právě zrychlování a zpomalování času v jeho uvažování se ukáže jako jedna z klíčových proměnných.

Konkrétněji pak z textu jasně vyplyne, že autor za mnohé vděčí nesčetným dílům o nacistickém Německu, jež byla publikována v posledních dvaceti letech.[31] Mark Mazower vytvořil rámec umožňující chápání Třetí říše jako evropského impéria.[32] Tim Snyder kladl důraz na „environmentální“ rozměr Hitlerova myšlení. Adam Tooze nám ukázal, do jaké míry je nutné považovat od samého počátku, ale zejména od zahájení válečného boje o produkci, za hlavní referenční bod Třetí říše Spojené státy.[33] Obecnější americký rozměr německých dějin 20. století trefně popsali Mary Nolanová, Philipp Gassert a Stefan Kühl.[34] Johann Chapoutot nám připomněl trvalý význam idejí v rámci nacistického projektu[35] a Lars Lüdicke zase podivuhodnou myšlenkovou konzistentnost ve věci klíčových témat v průběhu pětadvaceti let.[36]

Tento životopis čerpal také z mnoha nových studií konkrétních období či aspektů Hitlerova života. Dirk Bavendamm zmapoval s mikroskopickou přesností Hitlerovo mládí; Brigitte Hamannová se znovu zabývala dobou, kterou Hitler strávil ve Vídni, a zjistila, že v průběhu těchto let u něj nelze nijak doložit žádné antisemitské cítění.[37] Hitlerova „cesta“, jak ukázal Anton Joachimsthaler, totiž začala ve skutečnosti v Mnichově.[38] Thomas Weber nám přiblížil Hitlerovy zážitky z 1. světové války. Othmar Plöckinger a Thomas Weber se velmi podrobně zabývali klíčovými lety, která Hitler po válce strávil v Mnichově. Plöckinger navíc sepsal podrobnou analýzu vzniku a odkazu knihy Mein Kampf.[39] Despina Stratigakosová se věnovala Hitlerovým preferencím a aktivitám v oblasti domácí architektury, což bylo téma doposud zanedbávané.[40] Anna Maria Sigmundová jako první prozkoumala komplikovanou ménage à trois mezi Hitlerem, jeho neteří Geli Raubalovou a jeho šoférem Emilem Mauricem.[41] Heike Görtemakerová sepsala první uspokojivé líčení jeho vztahu s Evou Braunovou.[42] Timothy Ryback nám osvětlil Hitlerovy čtenářské návyky, zatímco Bill Niven se blíže podíval na jeho filmové preference.[43] Fritz Redlich podrobil Hitlera seriózní psychiatrické analýze,[44] Johannes Hürter prozkoumal Hitlerův vztah s nejvyšším vojenským velením[45] a Stephen Fritz předložil přesvědčivé argumenty, že Hitler nebyl v oblasti vojenství žádný amatér.[46]

Také se objevilo několik významných studií ohledně Hitlerovy úlohy v rámci Třetí říše. Christian Goeschel se vydal po stopách jeho „fašistického spojenectví“ s Mussolinim.[47] Kurt Bauer prokázal, že právě Hitler byl ústřední postavou nezdařeného rakouského převratu v roce 1934.[48] Studie květnové krize z roku 1938 a jejích následků od Andrease Krämera nám ukázala diktátora, který sice musí reagovat na vnější události, ale bezpečnostní aparát německého národa má plně pod kontrolou.[49] Studie Angely Hermannové, která se zabývala mnichovskou krizí a jejími důsledky, ukázala, že jakýkoli „konceptuální pluralismus“ existoval v nacistické zahraniční politice až pod úrovní samotného diktátora.[50] Rolf-Dieter Müller přesvědčivě argumentoval, že měl Hitler v plánu zaútočit na Sovětský svaz již v letech 1938–9 a od tohoto úmyslu jej odradila pouze skutečnost, že s ním Polsko odmítlo spolupracovat.[51] Ústřední roli americké dimenze v letech 1940–41 zdůraznila studie Hitlerových osudových rozhodnutí od Iana Kershawa.[52] Edward Westermann a Carroll Kakel přirovnali Hitlerovu válku v Rusku k dobývání amerického Západu.[53] Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg, v podstatě oficiální německá historie 2. světové války, ukázala zásadní vliv, který měl Hitler na vývoj tohoto konfliktu.[54] A konečně Richard Evans, Peter Longerich a další nade vši pochybnost prokázali Hitlerovu ústřední roli při vyvraždění šesti milionů Židů, když společnými silami vyvrátili tvrzení Davida Irvinga.[55] Magnus Brechtken a Maximilian Becker z mnichovského Institutu moderní historie v současnosti připravují odborné vydání Hitlerových projevů z období, kdy vykonával funkci kancléře.[56]

Tvrzení obsažená v této knize vycházejí z hojných, i když ne vždy kvalitních zdrojových materiálů. Mnohé jsou dobře známé, jiné byly překvapivě opomíjeny a některé jsou, alespoň pokud si je autor vědom, zcela nové. Hlavním pramenem pro prvních zhruba třicet let Hitlerova života je úplné vydání jeho korespondence, spisů a postřehů do roku 1924 (z nichž některé byly k dispozici pouze z druhé ruky); známé podvrhy v nich obsažené byly ignorovány.[57] Od roku 1919 jsou materiály obsažené v tomto souborném vydání přiměřeně ucelené, ale do té doby pouze útržkovité; nemáme například vůbec žádné záznamy pro celý rok od srpna 1908 do srpna 1909.[58] Od poloviny 20. let se pak tento životopis spoléhá zejména na kritická vydání knihy Mein Kampf[59] a Hitlerovy Druhé knihy a na obsáhlé vydání jeho projevů a spisů z let 1925 až 1933.[60]

Jak lze očekávat, dochází po Hitlerově nástupu k moci v roce 1933 k exponenciálnímu nárůstu počtu dokumentů. Významným pramenem pro samotnou Třetí říši je průkopnická sbírka Maxe Domaruse, která obsahuje hlavně projevy; je však neúplná a standardy uplatňované jejím editorem jsou značně neuspokojivé.[61] Existuje také mnohem menší, ale výrazně kvalitnější vydání sedmi nejvýznamnějších Hitlerových projevů od Hildegardy von Kotze a Helmuta Krausnicka.[62] Dokumenty Hitlerových vládních kabinetů nám poskytují cenné informace o jeho metodách vládnutí, zatímco Dokumenty o německé zahraniční politice obsahují i mnohá jeho prohlášení.[63] Pokud jde o válečná léta, máme k dispozici Hitlerovy „dekrety“ vydané Martinem Mollem, sbírku Hitlerových „Nařízení“ od Walthera Hubatsche, vydání jeho jednání s Albertem Speerem ohledně válečné výroby od Williho Boelckeho a také Lagebesprechungen, tedy dochované protokoly Hitlerových vojenských briefingů.[64] Tyto periodicky vydávané prameny dále doplňují memoáry, deníky, nedávný nesmírně cenný „Itinerář“ vytvořený Haraldem Sandnerem a další tištěné materiály.[65] I když většina materiálů citovaných v této knize patří již delší dobu mezi volně dostupná díla, význam některých z nich byl dosud nedoceněn a řada klíčových výpovědí se celé desítky let ukrývala všem na očích.

Tak jako se všemi historickými prameny se musí i s těmi, které se týkají Hitlera, zejména pak s deníky a memoáry, nakládat s rozvahou. Například Joseph Goebbels zamýšlel většinu svých deníků vydat tiskem, a tak se musí mít životopisec na pozoru před jeho úmyslným přeháněním i ze záhrobí.[66] Albert Speer zase nejenže vše nehorázně překrucoval a omlouval, ale navíc měl tendenci svůj zvláštní vztah s Hitlerem zveličovat.[67] Některé na první pohled dobové prameny, jako jsou Aufzeichnungen Otto Wagenera či deník Gerharda Engela, byly ve skutečnosti sepsány až mnoho let poté, co k popisovaným událostem došlo, ale z porovnání s jinými zdroji je zřejmé, že jsou takřka bez výjimky spolehlivé.[68] Také s „Hitlerovými rozhovory u kulatého stolu“ je třeba nakládat opatrně, protože ačkoli zpravidla přesně vypovídají o jeho názorech, obsahují i prokazatelná zkreslení a nelze je považovat za doslovný přepis toho, co bylo skutečně řečeno.[69] Žádný z jeho údajných výroků, které jsou v nich uvedeny, nebyl citován jako přímá řeč. Všechny tyto prameny byly s odpovídajícími výhradami použity tam, kde to bylo vhodné.

Na druhou stranu tento životopis zcela pomíjí celou řadu „klasických“ pramenů. Pokud jde o Hitlerovo mládí, které překroutil jak Mein Kampf, tak následné „vzpomínky“ jeho současníků, uchýlil se autor k poměrně drastickému kroku a spoléhá pouze na materiály, které vznikly v dané době. Což znamenalo vyloučit například paměti jeho přítele z dětství Kubizeka.[70] Za důvěryhodné nebylo pokládáno nic z toho, co kdy řekl nebo citoval Werner Maser.[71] Nebyly použity ani prameny jako „hovory s Breitingem“ či vzpomínky Hermanna Rauschninga, na něž se již dlouho zahlíží s podezřením, ale které se v některých renomovaných líčeních objevují dodnes.[72] A konečně autor po značném zdráhání zcela zavrhl údajnou Hitlerovu „Závěť“ z počátku roku 1945. V ní vyjádřené pocity a názory jsou evidentně v souladu s Hitlerovými a také s argumenty prezentovanými v této knize, avšak moderní forenzní analýza vrhá na její původ příliš pochybností, takže se na její obsah nelze ani v nejmenším spolehnout.[73]

Nové prameny využívané v tomto životopise spadají do dvou kategorií. Některé prostě glosují či podrobněji rozvádějí dobře známé aspekty Hitlerovy kariéry. Jiné však potvrzují ústřední argumenty této knihy. Bavorský válečný archiv přinesl nová svědectví o Hitlerových zážitcích z 1. světové války, včetně jeho tak zásadního setkání s americkými vojáky i bojů jeho pluku s novými protivníky obecně. Další mnichovské depozitáře potvrdily hloubi Hitlerových obav z bavorského separatismu. Záznamy britského ministerstva zahraničí obsahovaly cenné materiály týkající se návratu německých emigrantů a plánu „vyměnit“ je za odjíždějící německé Židy. Pokud si je autor vědom, nebyl žádný z těchto konkrétních dokumentů jinými Hitlerovými životopisci použit a je pravděpodobné, že o nich vůbec nevěděli. Aby mohl autor všechny tyto materiály přetavit v koherentní argumentaci, rozhodl se pro metodu „postupného zaostřování“. Na počátku, kde pramenů není mnoho, se snažil zohlednit jich co nejvíce. S tím, jak kniha postupuje, hlavní interpretační linie jsou stále zřetelnější a zdrojové materiály stále početnější, se ohnisko pozornosti zužuje. Tento přístup zároveň odráží fakt, že v raných letech byl Hitler ohledně svých myšlenkových pochodů pozoruhodně otevřený, ale postupem času stále opatrnější. Obecně platí, že se autor snaží spíše dokládat než vysvětlovat. To se týká i rozsáhlých výkladů a přímých citací Hitlera samotného. Na rozdíl od některých jiných děl se tedy tento životopis soustřeďuje méně na kontext a více na Hitlera samotného.[74] Nikdy ho neztratíme ze zřetele na víc než jeden či dva odstavce. Tím autor samozřejmě nechce naznačit, že by byl Hitler myslitelem zcela mimo obvyklé kategorie (je dobře známo, že do značné míry čerpal z myšlenek ostatních), pouze že bychom se měli soustředit na to, čemu věřil, nikoli na to, co ho k tomu vedlo. V souladu s Richardem Evansem upřednostníme „analýzu, argumentaci a interpretaci“ před „jazykem soudního žalobce a kazatelským tónem moralisty“.[75] Nedochází zde k žádným snahám Hitlerova stanoviska systematicky vyvracet, protože to by bylo nad rámec této knihy a ve výsledku by vzniklo dílo zcela odlišné. Pokud však čtenáři nebudou mít pádný důvod konkrétním věcem věřit, lze jim jen doporučit – a zde si s dovolením vypůjčím obrat jiné autorky –, aby vše, co kdy vypustil z úst, považovali za lež, a to včetně předložek a spojek. Tak či onak má „míra pravdivosti“ Hitlerových spisů a projevů pro tento životopis menší význam než jejich smysl a záměr. Zde se autor po celou dobu snažil proniknout do hloubi Hitlerovy mysli, aniž by nechal jeho proniknout do té své.

Tři ústřední tvrzení této knihy jsou podporována řadou dílčích argumentů. Mnohá budou známá i laickému čtenáři a odborníkům v oboru bude dobře známá většina z nich. Další byla možná někde krátce zmíněna, ale jejich skutečný význam byl přehlédnut. Kromě toho jsou v argumentaci obsaženy i jisté opravdu ústřední prvky, jež jsou – dle nejlepšího vědomí autora – zcela nové. Hitlerova posedlost Británií sice není žádným tajemstvím a novější studie se často zabývaly i jeho zaujetím Spojenými státy, předchozí historici si však neuvědomili jeho demografickou obsesi německým vystěhovalectvím a ústřední roli tohoto tématu v Hitlerově pohledu na svět. Spojitost mezi Hitlerovým antisemitismem a jeho antikapitalismem je sice často zmiňována a stala se již tématem několika samostatných studií, její ústřední role v rámci jeho světonázoru a rozsah, v němž od začátku do konce vedl válku proti „mezinárodnímu velkokapitálu“ a „plutokracii“, však nebyly nikdy plně pochopeny. Stejně tak nebyla dostatečně doceněna míra Hitlerova znepokojení nedostatkem rasové soudržnosti německého lidu, který přisuzoval staletím politické a kulturní roztříštěnosti. Z tohoto důvodu je třeba podstatně zdůraznit význam hrozby bavorského separatismu, problémů spojených s evropskou integrací, přízraku restaurace Habsburků a také „černého“ (klerikálního) nebezpečí v různých okamžicích Hitlerovy kariéry.

Toto pojednání se skládá ze šesti částí. První se zabývá lety Hitlerova mládí, kdy po velmi pomalých začátcích vykazoval stále výraznější známky politického uvědomění, ale ani nejmenší náznak politického nadání, ani vůdcovského potenciálu, a končí po světové válce. Ta vehnala Hitlera do traumatického střetu s mocí angloamerického světa, jehož vojenská, ekonomická, finanční a demografická síla rozdrtila Říši a rozbila jeho vesmír na padrť. V letech 1919–22 se začínají rýsovat první kontury jeho světonázoru – strach z angloamerického světa, s tím související nepřátelství vůči globálnímu kapitalismu a mezinárodnímu Židovstvu a znepokojení, že kvůli vnitřnímu oslabení, způsobenému mimo jiné socialismem, bolševismem, masovým vystěhovalectvím a zejména bavorským separatismem, bude Říše tváří v tvář vnějším nepřátelům bezmocná. Zdá se, že v tomto období vychází Hitler z předpokladu, že si obnova Německa vyžádá dlouhá léta a možná i celé generace. Ve druhé části, která pojednává o letech 1923–7, uvidíme, jak se běh času pro Hitlera zpočátku zrychlil, když bylo třeba předejít očividnému nebezpečí separatistického puče a zároveň využít na první pohled příznivé konstelace na domácí i mezinárodní scéně. Po vlastním neúspěšném puči se Hitler vrátil zpět k podstatně delšímu časovému rámci a začal formulovat svůj koncept Lebensraumu coby odpovědi na problém rasové degenerace Německa, zejména odlivu tolika zdravých vystěhovalců do Ameriky. To byl z povahy věci dlouhodobý projekt, takže čas pro Hitlera znovu zpomalil.

Ve třetí části, která se zabývá obdobím 1928–32, vidíme, jak Hitler vypracoval projekt modernizace, který měl posílit Říši v boji proti americké hrozbě, zejména pak proti ztrátě „nejlepších“ prvků německé společnosti kvůli emigraci do Nového světa, a nabídnout alternativu k velmi rozšířené myšlence evropské integrace. Zároveň využil ekonomického strádání způsobeného Velkou hospodářskou krizí a přišel se strategií uchvácení moci o poznání dřív, než původně předpokládal. Čtvrtá část, zaměřená na roky 1933–6, se věnuje Hitlerovu projektu společenské, ekonomické a rasové transformace, který měl eliminovat „negativní“ prvky německé společnosti, ať už šlo o Židy nebo například tělesně postižené, a pomoci rozvíjet „pozitivnější“ rasové prvky. Zatímco „rasové“ otázky si již z povahy věci vyžadovaly řešení v mnohem delším časovém horizontu, Hitlerova diplomatická a vojenská politika sledovala mnohem krátkodobější cíle. Neměl žádný plán na dosažení světovlády, byl pouze odhodlán zajistit Německu územní rozlohu, která byla dle jeho názoru pro přežití ve světě globálních velmocí nezbytná.

V části páté, jež se zabývá lety 1937–40, se běh času znovu zrychluje, když Hitler reaguje na nepřátelství angloamerického světa. Zde uvidíme, jak byl Vůdce, který původně neusiloval o dosažení světovlády a dokonce ani o okupaci tak velké části kontinentální Evropy, dohnán logikou války a expanze k postupnému rozšiřování konfliktu. A konečně v šesté části, která pojednává o letech 1941–5, dosáhla Hitlerova kariéra vrcholu v podobě konfrontace s Rooseveltovou Amerikou a z toho vyplývajícího boje o Lebensraum a zničení evropského Židovstva. Jak se proti němu spojovaly „anglosaské“ mocnosti, nabýval Hitler přesvědčení, že pro zabezpečení Říše proti nepřátelům bude nutné uvažovat skutečně globálně. Německé armády se již nacházely na dvou kontinentech a ohrožovaly třetí. Hitler plánoval udeřit i na západní polokouli, přinejmenším ze vzduchu. Na krátký okamžik se zdálo, že má na dosah ovládnutí celého světa, ale kořist mu dál unikala a brzy na to začal nevyhnutelný pád, který byl završen druhou a ještě ničivější porážkou Říše ze strany, jak to viděl Hitler, „Anglosasů“, Židů a jejich spojenců.

1. 3. Frank Schirrmacher, ‚Wir haben ihn uns engagiert‘, Frankfurter Allgemeine Zeitung, 6. 10. 1998.

2. 4. Alan Bullock, Hitler: A Study in Tyranny (Londýn, 1954), str. 735–6.

3. 5. Joachim C. Fest, Hitler. Eine Biographie (Frankfurt, 1973). Modernější kritika viz Magnus Brechtken, ‚Joachim Fest und der 20 Juli. Geschichtsbilder, Vergangenheitskonstruktionen, Narrative‘, v Magnus Brechtken, Christoph Cornelissen a Christopher Dowe (eds.), Verräter? Vorbilder? Verbrecher? Kontroverse Deutungen des 20. Juli 1944 seit 1945, Geschichtswissenschaft 25 (Berlín, 2017), str. 161–82, hlavně str. 169–72. Vlivný německý týdeník Der Spiegel, 14. 1. 2008, považuje formulaci „jak to mohlo dojít až sem“ za „klíčovou otázku německé historie“ (Königsfrage ).

4. 6. Ian Kershaw, Hitler: Hubris, 1889–1936 (Londýn, 1998), a Hitler: Nemesis, 1936–1945 (Londýn, 2000). Viz také jeho Hitler (Londýn a New York, 1991). Jistou představu o tom, nakolik byl Hitler zkoumán od Festových dob, si lze učinit z publikace Gerharda Hirschfelda a Lothara Kettewackera (eds.), Der ‚Führerstaat‘, Mythos und Realität. Studien zur Struktur und Politik des Dritten Reiches (Stuttgart, 1981); Gerhard Schreiber, Hitler-Interpretationen, 1923–1983. Ergebnisse, Methoden und Probleme der Forschung (Darmstadt, 1988); Ian Kershaw, The Nazi Dictatorship: Problems and Perspectives of Interpretation (Londýn, 2015); a Elizabeth Harvey a Johannes Hürter, Hitler: New Research (Berlín a Boston, 2018).

5. 7. Viz Hellmuth Auerbach, ‚Hitlers politische Lehrjahre und die Münchener Gesellschaft 1919–1923‘, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 25 (1977); a Hermann Graml, ‚Probleme einer Hitler-Biographie. Kritische Bemerkungen zu Joachim C. Fest‘, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 22 (1974), str. 76–92.

6. 8. Kershaw, Hubris, str. xxvi. Richard J. Evans k tomu poznamenal, že Kershaw nenapsal „ani tak Hitlerův životopis, jako spíš Hitlerovu historii“, ‚Review article: new perspectives on Hitler‘, Journal of Contemporary History, 37 (2002), str. 147–152 (citace, str. 150).

7. 9. Viz Neil Gregor, ‚Nazism – a political religion? Rethinking the voluntarist turn‘, v Neil Gregor (ed.), Nazism, War and Genocide: New Perspectives on the History of the Third Reich (Exeter, 2008), str. 1–21.

8. 10. Ian Kershaw, The ‚Hitler Myth‘: Image and Reality in the Third Reich (Oxford, 1987).

9. 11. Ian Kershaw, ‚„Working towards the Führer“: reflections on the nature of the Hitler dictatorship‘, Contemporary European History, 2 (1991), str. 103–18.

10. 12. Např. Ralf Georg Reuth, Hitler. Eine politische Biographie (Mnichov, 2003).

11. 13. Volker Ullrich, Adolf Hitler. Biographie, vol. 1: Die Jahre des Aufstiegs, 1889–1939 (Frankfurt, 2013), vol. 2: Die Jahre des Untergangs (Frankfurt, 2018).

12. 14. Peter Longerich, Hitler. Biographie (Mnichov, 2015).

13. 15. Wolfram Pyta, Hitler. Der Künstler als Politiker und Feldherr. Eine Herrschaftsanalyse (Mnichov, 2015).

14. 16. Hans-Ulrich Thamer, Adolf Hitler. Biographie eines Diktators (Mnichov, 2018).

15. 17. Nezodpovídá většinu otázek vznesených v díle Thomas Kühn ‚Zwischen Akribie und Groteske. Variationen der „Normalisierung“ Adolf Hitlers‘, Historische Zeitschrift, 304 (2017), str. 405–22.

16. 18. Celá řada současných názorů viz Hermann Pölking, Wer war Hitler. Ansichten und Berichte von Zeitgenossen (Berlín, 2017), a Philipp Fabry, Mutmaßungen über Hitler. Urteile von Zeitgenossen (Düsseldorf, 1969).

17. 19. „Pozitivní“ a „negativní“ eugenika viz Daniel J. Kevles, ‚International eugenics‘, v Deadly Medicine: Creating the Master Race (Washington, DC, 2004), str. 41–59, hlavně str. 50.

18. 20. Např. Sebastian Conrad, Globalisation and the Nation in Imperial Germany (Cambridge, 2010), str. 10–11, 275–333 et passim; a Sebastian Conrad a Jürgen Osterhammel (eds.), Das Kaiserreich International. Deutschland in der Welt, 1871–1914, 2. vydání (Göttingen, 2006).

19. 21. Michael David-Fox, Peter Holquist a Alexander M. Martin (eds.), Fascination and Enmity: Russia and Germany as Entangled Histories, 1914–1945 (Pittsburgh, 2012). Viz také Stefan Ihrig, ‚Review article: the history of European fascism – origins, foreign relations and (dis-)entangled histories‘, European History Quarterly, 41 (2011), 278–90, článek, který se zabývá hlavně vazbami na Španělsko, Turecko, Itálii a Rusko.

20. 22. Viz Thomas L. Friedman, The World Is Flat. A Brief History of the 21st Century (New York, 2005), str. 395.

21. 23. Např. Sven Beckert, ‚American danger: United States Empire, Eurafrica, and the territorialization of industrial capitalism, 1870–1950‘, American Historical Review, 122 (2017), str. 1137–70.

22. 24. Viz Tim Snyder, Black Earth: The Holocaust as History and Warning (Londýn, 2015).

23. 25. Duncan Bell, ‚Founding the world state: H. G. Wells on empire and the English-speakingpeoples‘, International Studies Quarterly, 62 (2018), str. 867–79; Madeleine Herren, Internationale Oganisationen seit 1865. Eine Globalgeschichte der internationalen Ordnung (Darmstadt, 2009), hlavně str. 73–84.

24. 26. Viz John M. Hobson, ‚Re-embedding the global colour line within post-1945 international theory‘, v Alexander Anievas, Nivi Manchanda a Robbie Shilliam (eds.), Race and Racism in International Relations: Confronting the Global Colour Line (Londýn a New York, 2015), str. 81–97; Duncan Bell, The Idea of Greater Britain: Empire and the Future of World Order, 1860–1900 (Princeton a Oxford, 2007); Srdjan Vucetic, The Anglosphere: A Genealogy of Racialized Identity in International Relations (Stanford, 2011).

25. 27. James Belich, Replenishing the Earth: The Settler Revolution and the Rise of the Anglo-World, 1783–1939 (Oxford, 2009).

26. 28. Aimé Césaire, Discourse on Colonialism (New York, 2000), str. 36. Zajímavá, i když excentrická subalterní interpretace Hitlera viz Manuel Sarkisyanz, From Imperialism to Fascism: Why Hitler‘s ‚India‘ Was to Be Russia (Delhi, 2003), a Hitler’s English Inspirers (Belfast, 2003).

27. 29. Viz Geoff Eley, ‚Empire, ideology, and the east: thoughts on Nazism’s spatial imaginary‘, in idem, Nazism as Fascism: Violence, Ideology, and the Ground of Consent in Germany, 1930–1945 (Londýn a New York, 2013), str. 131–55.

28. 30. Např. Christopher Clark, Time and Power: Visions of History in German Politics from the Thirty Years’ War to the Third Reich (Princeton, NJ, 2019); a Allegra Fryxell, ‚Turning back the clock? The politics of time in Restoration Europe, 1815–1830‘, v Michael Broers a Ambrogio Caiani (eds.), Restoration Europe (New York, 2018).

29. 31. Reprezentativní průřez těmito díly viz Gregor (ed.), Nazism, War and Genocide; a Devin O. Pendas, Mark Roseman a Richard Wetzell (eds.), Beyond the Racial State: Rethinking Nazi Germany (Cambridge, 2017).

30. 32. Mark Mazower, Hitler’s Empire: How the Nazis Ruled Europe (Londýn, 2008).

31. 33. Adam Tooze, The Wages of Destruction: The Making and Breaking of the Nazi Economy (Londýn, 2006).

32. 34. Mary Nolan, The Transatlantic Century: Europe and America, 1890–2010 (Cambridge, 2012); Philipp Gassert, Amerika im Dritten Reich. Ideologie, Propaganda, und Volksmeinung, 1933–1945 (Stuttgart, 1997); Stefan Kühl, The Nazi Connection: Eugenics, American Racism and German National Socialism (Oxford, 1994).

33. 35. Johann Chapoutot, The Law of Blood: Thinking and Acting as a Nazi (Cambridge, Mass., 2018).

34. 36. Lars Lüdicke, Hitlers Weltanschauung. Von ‚Mein Kampf‘ bis zum ‚Nero-Befehl‘ (Paderborn, 2016), str. 43 et passim.

35. 37. Dirk Bavendamm, Der junge Hitler. Korrekturen einer Biographie, 1889–1914 (Graz, 2009); Brigitte Hamann, Hitlers Wien. Lehrjahre eines Diktators (Mnichov 1996).

36. 38. Anton Joachimsthaler, Hitlers Weg begann in München, 1913–1923 (Mnichov, 2000).

37. 39. Thomas Weber, Wie Adolf Hitler zum Nazi wurde. Vom unpolitischen Soldaten zum Autor von ‚Mein Kampf‘ (Berlín, 2016); Othmar Plöckinger, Geschichte eines Buches. Adolf Hitlers ‚Mein Kampf‘, 1922–1945, 2. vydání (Mnichov, 2011).

38. 40. Despina Stratigakos, Hitler at Home (New Haven, 2015).

39. 41. Anna Maria Sigmund, Des Führers bester Freund. Adolf Hitler, seine Nichte Geli Raubal und der ‚Ehrenarier‘ Emil Maurice – eine Dreiecksbeziehung (Mnichov, 2005).

40. 42. Heike B. Görtemaker, Eva Braun. Ein Leben mit Hitler (Mnichov, 2010).

41. 43. Bill Niven, Hitler and Film: The Führer’s Hidden Passion (New Haven a Londýn, 2018); Timothy W. Ryback, Hitler’s Private Library: The Books that Shaped His Life (Londýn, 2009).

42. 44. Fritz Redlich, Hitler: Diagnosis of a Destructive Prophet (New York, 1999).

43. 45. Johannes Hürter, Hitlers Heerführer. Die Deutschen Oberbefehlshaber in Krieg gegen die Sowjetunion 1941/42 (Mnichov, 2006).

44. 46. Stephen G. Fritz, The First Soldier: Hitler as Military Leader (New Haven, 2018).

45. 47. Christian Goeschel, Mussolini and Hitler: The Forging of the Fascist Alliance (New Haven a Londýn, 2018). Viz také MacGregor Knox, Common Destiny: Dictatorship, Foreign Policy, and War in Fascist Italy and Nazi Germany (Cambridge, 2000).

46. 48. Kurt Bauer, Hitlers zweiter Putsch. Dollfuß, die Nazis und der 25. Juli 1934 (St. Pölten, Salzburg, Vídeň, 2014); Kurt Bauer, ‚Hitler und der Juliputsch 1934 in Österreich‘, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 59 (2011), str. 193–27.

47. 49. Andreas Krämer, Hitlers Kriegskurs. Appeasement und die ‚Maikrise‘ 1938. Entscheidungsstunde im Vorfeld von ‚Münchener Abkommen‘ und Zweitem Weltkrieg (Berlín, 2014).

48. 50. Angela Hermann, Der Weg in den Krieg 1938/39. Quellenkritische Studien zu den Tagebüchern von Joseph Goebbels (Mnichov, 2011), str. 311.

49. 51. Rolf-Dieter Müller, Der Feind steht im Osten. Hitlers geheime Pläne für einen Krieg gegen die Sowjetunion im Jahr 1939 (Berlín, 2011).

50. 52. Ian Kershaw, Fateful Decisions: Ten Decisions that Changed the World, 1940–1941 (Londýn, 2007).

51. 53. Edward B. Westermann, Hitler’s Ostkrieg and the Indian Wars: Comparing Genocide and Conquest (Norman, Oklahoma, 2016), se soustředí zejména na vzájemné porovnání, ale stručně se dotkne i otázky Hitlerovy inspirace americkým příkladem na str. 3, 14, 36–39; a Carroll P. Kakel, III, The American West and the Nazi East: A Comparative and Interpretive Perspective (New York, 2011).

52. 54. Das Deutsche Reich und der Zweite Weltkrieg, 10 vols. (Stuttgart, 1979–2008).

53. 55. Richard Evans, Telling Lies about Hitler: The Holocaust, History and the David Irving Trial (Londýn, 2002); Peter Longerich, The Unwritten Order: Hitler‘s Role in the Final Solution (Londýn 2001).

54. 56. Magnus Brechtken a Maximilian Becker, ‚Die Edition der Reden Adolf Hitlers von 1933 bis 1945. Ein neues Projekt des Instituts für Zeitgeschichte‘.

55. 57. SA. Autor nepoužil žádný z dokumentů, jež byly později identifikovány jako padělky: Eberhard Jäckel a Axel Kuhn, ‚Zu einer Edition von Aufzeichnungen Hitler‘, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 29 (1981).

56. 58. Viz Bavendamm, Der junge Hitler, str. 190–91.

57. 59. MK.

58. 60. Viz také Ian Kershaw, ‚Ideologe und propagandist. Hitler im Lichte seiner Reden, Schriften und Anordnnungen, 1925–1928‘, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 40 (1992), str. 263–71; Frank-Lothar Kroll, ‚Die Edition von Hitlers Reden, Schriften und Anordnungen‘, v Horst Möller a Udo Wengst (eds.), 50 Jahre Institut für Zeitgeschichte. Eine Bilanz (Mnichov, 1999), str. 237–47; Wolfram Pyta, ‚Die Hitler-Edition des Instituts für Zeitgeschichte‘, Historische Zeitschrift, 281 (2005), str. 381–94.

59. 61. Max Domarus (ed.), Hitler Reden und Proklamationen 1932–1945, 4 vols. (Leonberg, 1988) (dále Domarus).

60. 62. ES.

61. 63. ADAP; RH.

62. 64. FE; HW; FK; a LB. Nové fragmenty obsahuje také Helmut Heiber a David M. Glantz (eds.), Hitler and His Generals: Military Conferences, 1942–1945 (New York, 2002).

63. 65. Harald Sandner, Hitler. Das Itinerar. Aufenthaltsorte und Reisen von 1889 bis 1945, 4 vols. (Berlín, 2016).

64. 66. Bernd Sösemann, ‚Alles nur Goebbels-Propaganda? Untersuchungen zur revidierten Ausgabe der sogenannten Goebbels-Tagebücher des Münchner Instituts für Zeitgeschichte‘, Jahrbuch für Kommunikationsgeschichte, 10 (2008), 52–76.

65. 67. Magnus Brechtken, Albert Speer. Eine Deutsche Karriere (Mnichov, 2017).

66. 68. ET; WA. Wagenerovy rozvláčné vzpomínky nejsou citovány jako doslovný záznam Hitlerových výroků.

67. 69. Mikael Nilsson, ‚Hitler redivivus. Hitlers Tischgespräche und Monologe im Führerhauptquartier – eine kritische Untersuchung‘, ve Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 67 (leden 2019), str. 105–45.

68. 70. August Kubizek, Adolf Hitler. Mein Jugendfreund (Graz, 1995).

69. 71. Viz August Priesack, ‚Hitlers Handschrift und Maser’s Lesefehler‘, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte, 21 (1973), 334–6, který si bere na paškál dílo Wernera Masera, Hitlers Briefe und Notizen. Sein Weltbild in handschriftlichen Dokumenten (Düsseldorf, 1973).

70. 72. Wolfgang Hänel, Hermann Rauschning’s ‚Gespräche mit Hitler‘. Eine Geschichtsfälschung (Ingolstadt, 1984).

71. 73. Mikael Nilsson, ‚Constructing a pseudo-Hitler? The question of the authenticity of Hitlers politisches Testament ‘, European Review of History (2015), str. 1–21.

72. 74. Oproti tomu Hamann, Hitlers Wien, str. 7, staví své dílo explicitně kolem tohoto města a tamního milieu, nikoli kolem Hitlera samotného.

73. 75. Richard J. Evans, ‚Introduction‘ to special edition of Journal of Modern History, 39 (2004), ‚Understanding Nazi Germany‘, str. 163–7 (citace na str. 163).

ČÁST PRVNÍ

Potupa

Pro první tři desetiletí Hitlerova života byl charakteristický život v ústraní a nedostatku. Nedlouho po narození v odlehlých západních končinách habsburského mocnářství do skromných, ale nikoli chudých poměrů se začala situace Adolfa Hitlera rychle zhoršovat. Otec i matka zemřeli, matka po traumatizující chorobě, a Hitler své malé dědictví brzy rozházel. Jeho umělecký talent nedošel ve Vídni uznání. Hitler se protloukal životem a notně strádal, aby se následně vzpamatoval a přestěhoval do Mnichova, tehdy druhého největšího města Německé říše. I tam se sotva uživil. S výjimkou této formy explicitního odmítnutí habsburské říše však před dovršením pětadvaceti let věku nevykazoval žádné zjevné známky politizace. Válka byla pro Hitlera osvobozující a přelomová zároveň. Během čtyř let vojenské služby byl raněn, opakovaně prožil drtivé bombardování, byl vyznamenán, dočasně přišel o zrak a byl stejně jako tolik dalších Němců poražen. Na konci konfliktu byl stejně jako na jeho počátku v zásadě osamělou postavou na okraji německé i světové historie.

1.

Skica diktátora v jinošských letech

Adolf Hitler se narodil souhrou dějinných okolností 20. dubna 1889 jako Rakušan. Jeho rodiště, Braunau na Innu, bylo stovky let součástí Bavorského vévodství, než bylo v roce 1779 v rámci Těšínského míru, kterým skončila válka o bavorské dědictví, postoupeno habsburskému mocnářství. Během bouřlivého období francouzské revoluce a napoleonských válek město střídavě měnilo strany, až se v roce 1815 nadobro vrátilo Rakousku. Z kulturního a etnografického hlediska neměla hranice mezi Bavorskem a budoucí Rakousko-uherskou monarchií, vedoucí podél řeky Innu, valný význam, přinejmenším pro Braunau a okolí. Německé nářečí a tradiční zvyklosti se na obou březích řeky příliš nelišily. A ačkoli se Hitler brzy odstěhoval dále na východ a postupně pobýval na celé řadě dalších míst, zůstával dál v Horním Rakousku, a tedy v nářeční oblasti „středobavorské“.[76] Později se Hitler sám často označoval za Bavořana.[77]

Politicky však mezi oběma břehy zela nesmírná propast. Obyvatelé Braunau byli zhruba tisíc let součástí Svaté říše římské, politického společenství, které až do svého rozpadu v roce 1806 sdružovalo většinu Němců. Po roce 1815 pak bylo výrazem jejich příslušnosti k německému národu členství v Německém spolku. V roce 1866 však spolek zanikl a členem nástupnického Severoněmeckého spolku už se Rakousko nestalo. Když pak pruský první ministr Otto von Bismarck rozdrtil Francii a v roce 1871 dosáhl takzvaného „maloněmeckého“ sjednocení a vzniku jednotného Německého císařství, zareagovali Habsburkové příklonem na jih a na východ a dosažením kompromisu se vzpurnými Maďary. Vzhledem k novému postavení uherské koruny se tak Braunauští nestali poddanými výslovně německého státu, ale „císařsko-královské“ mnohonárodnostní říše. Hranice s Německým císařstvím přitom probíhala o pouhých 300 metrů dál, u Simbachu na druhém břehu Innu. Hitlerovi ji museli vídat den co den. Otec Alois údajně choval sympatie k myšlence pangermanismu, zastával liberální nebo alespoň volnomyšlenkářské postoje a byl skeptický vůči římskokatolické církvi;[78] že nebyl loajální vůči Habsburkům, že byl antisemita či opilec, ani že se ke svým dětem choval násilnicky, nelze spolehlivě doložit.

Adolf byl jedním z mladších potomků velké rodiny.[79] Měl staršího nevlastního bratra Aloise juniora a nevlastní sestru Angelu z otcova prvního manželství s Franziskou Matzelsbergerovou. Poté, co ovdověl, se Alois oženil se svou sestřenicí Klarou Pölzlovou a zplodil s ní šest dětí, z nichž ovšem přežily pouze dvě, sám Adolf a jeho mladší sestra Paula. Dva ze čtyř Hitlerových sourozenců zemřeli ještě před jeho narozením a jeden, když bylo Adolfovi sotva deset. Jednou z významných postav jejich života byla Klařina sestra Johanna, které říkali „Hanitante“ (teta Hani). Kvůli Aloisově práci se musela rodina brzy přestěhovat z braunauské ulice Salzburger Vorstadt do ulice Hafeld v nedalekém Lambachu. Nějaký čas otec pracoval i v německém pohraničním městě Pasov. Nakonec odešel na odpočinek do Leondingu,[80] kde 3. ledna 1903 nad ranní sklenkou vína v místním hostinci zkolaboval a zemřel.

Ovdovělá Klara se s rodinou přestěhovala nejprve do Lince a později do Urfahru na druhém břehu Dunaje. Hitler pokračoval ve školní docházce na státní reálné škole v Linci.[81] Tato reálka byla známá svými sympatiemi k německým nacionalistům a protihabsburskými postoji. Adolf si sice v prvních letech vedl ve škole dobře, později se z něj však stal lhostejný žák s častými absencemi, který dostával dobré známky jen z kreslení a z tělocviku a jeho studijní úsilí bylo hodnoceno pouze jako „uspokojivé“.[82] Během svého pobytu v Linci a Urfahru se sice stal členem různých kulturních organizací, například Lineckého muzejního spolku, Hornorakouského hudebního spolku či Hornorakouského lidového vzdělávacího spolku,[83] neexistují však žádné dobové doklady o tom, že by byl politicky angažovaný. Nic také nenaznačuje, že by Hitler znal Ludwiga Wittgensteina, později slavného filozofa, který navštěvoval stejnou školu. Každopádně byl Hitler student s nevalným prospěchem, který musel jeden ročník opakovat a ze školy nakonec vyšel v šestnácti.

Jaké měl tento nápor změn a úmrtí na mladého Adolfa účinky, nevíme. Jeho zkušenost však nebyla nijak výjimečná – emocionální a finanční nejistota tohoto druhu byla v té době běžná a možná je běžná v každé době. Je pravda, že jak otec, tak syn (jak se později ukázalo) chovali náklonnost ke svým sestřenicím, ale to nebylo ve venkovských oblastech nic neobvyklého, ani tenkrát, ani později. Přátelství chlapec podle všeho navazoval normálně, mimo jiné se spřátelil s dalším wagneriánem Augustem Kubizekem, s nímž se poprvé setkal na jednom představení a který sdílel jeho umělecké záliby. V Hitlerově raném dětství, o němž je toho s jistotou známo jen velice málo, tedy nenacházíme nic, co by předznamenávalo události následujících let.

Po skončení školní docházky si dělal Hitler hlavu hlavně s vlastním finančním zabezpečením, svým emocionálním životem, budováním umělecké kariéry a matčiným zdravím. První dopis, o němž víme, napsal spolu se svou sestrou Paulou v únoru 1906 a žádal v něm finanční ředitelství v Linci o výplatu svého sirotčího důchodu.[84] Často navštěvoval Vídeň a brzy se do hlavního města monarchie přestěhoval. Zde propadl kouzlu oper Richarda Wagnera. V létě roku 1906 zhlédl Tristana a Isoldu a také Bludného Holanďana. Navštěvoval i městské divadlo. Byl uchvácen nejen operní hudbou, ale zejména architekturou operního domu. Z pohlednice s obrázkem vídeňské Dvorní opery je zřejmé, že na něj zapůsobila „majestátnost“ jejího zevnějšku, ale měl výhrady k „přeplácanému“ interiéru plnému zlata a sametu.[85]

Počátkem roku 1907 byla Hitlerově matce diagnostikována rakovina a následovala neúspěšná operace. Klara sice neměla žádné zdravotní pojištění, ale díky laskavosti židovského lékaře Eduarda Blocha nebyly účty za léčbu nijak vysoké. Po dobu nemoci se Hitler podílel na péči o matku a její smrtí v prosinci 1907 byl podle všeho zdrcený. I během její léčby si ovšem našel čas, aby občas navštívil Vídeň, a dokonce si tam začátkem podzimu pronajal pokoj.[86] V každém případě je jisté, že Hitler Blocha z matčiny smrti neobviňoval a nestal se antisemitou v důsledku této události. Naopak s Blochem po jistou dobu dál udržoval přátelské styky, a dokonce mu poslal ručně malované přání k novému roku.[87] Mnohem později pak Hitler Blochovi umožnil útěk z Rakouska za mnohem příznivějších podmínek než jeho nebohým souvěrcům.

Hitlerovy umělecké ambice mezitím nenašly naplnění. Počátkem září 1907 se přidal ke 111 dalším uchazečům o studium na vídeňské Akademii výtvarných umění. Zhruba třetinu vyřadili hned v první fázi, ale Hitler postoupil do dalšího kola, které se konalo o měsíc později. Tentokrát však tolik štěstí neměl – jeho kresby byly vyhodnoceny jako „neuspokojivé“, takže se mezi osmadvacet uchazečů, kteří nakonec přijati byli, nedostal.[88] Navzdory tomu se Hitler v únoru 1908 rozhodl přestěhovat do Vídně natrvalo. V průběhu roku 1908 si vypůjčil od „Hanitante“ značnou sumu peněz na obživu a dál si vystačil jen se svým sirotčím důchodem.[89] V hlavním městě se mu snažila umést cestičku rodinná přítelkyně Magdalena Hanischová, která získala na svou stranu i Alfreda Rollera, velmi vlivného profesora uměleckoprůmyslové školy, jehož jevištní ztvárnění Wagnerových oper Hitler nesmírně obdivoval. Rollera označoval jako „velkého mistra jevištní ilustrace“. Právě Magdalenin dopis adresovaný přítelkyni Johanně Motlochové, která v tomto případě sehrála roli zprostředkovatelky, představuje jediný popis Hitlera, jenž máme z této doby k dispozici. „Ráda bych tomuto mladému muži pomohla,“ napsala, „nemá nikoho, kdo by zaň mohl dobrého slova ztratiti nebo mu radou či skutkem pomohl. Do Vídně přijel sám a stejně tak musí všude sám choditi, nemaje nikoho, kdo by jej kam uvedl.“[90] V Linci podle ní nedrželo Hitlera nic než otázka jeho sirotčího důchodu. Roller souhlasil, že se s Hitlerem setká, a ten za to poté Johanně Motlochové velice děkoval. K žádnému setkání však nedošlo.

Zpočátku se Hitler ve Vídni ubytoval v pokojíku na Stumpergasse. Jeho bytná Maria Zakreysová byla Češka a podle Hitlerových slov mluvila jen lámanou němčinou. V té době Hitler ve svých zájmech tíhl zejména k hudbě a k architektuře. V polovině února 1908 oznámil, že má v úmyslu koupit klavír, a když jeho přítel Kubizek o dva měsíce později slíbil, že přiveze violu, mladý Adolf žertem vyhrožoval, že si nakoupí za dvě koruny vatu do uší. V polovině léta však již Hitlerovi tolik do smíchu nebylo. Přiznal se, že vede život „poustevníka“, trápí ho štěnice a vše zhoršuje skutečnost, že ho nemá kdo budit – Frau Zakreysová odjela někam pryč. Přesto se Hitler začal zajímat o plánování městské výstavby, zejména pak o projektování a architekturu Lince.[91] Ani o měsíc později se Hitlerova nálada nijak nezlepšila – omlouval se Kubizekovi, že se na dlouho odmlčel, a dodával: „Neměl jsem, o čem bych ti vyprávěl.“ Čas trávil čtením novin – bylo zmíněno i předplatné – a psaním, zřejmě o plánování městské výstavby a architektuře: „Poměrně hodně teď píši, obvykle odpoledne a večer.“[92] Příčiny Hitlerových nesnází byly patrně alespoň zčásti finanční. Rozhodně se zdá, že si prošel obdobím chudoby, neboť později Kubizekovi psal: „Sýr a máslo mi již voziti nemusíš, ale děkuji za ochotu“. Zas tak chudý, aby si nechal ujít představení Wagnerova Lohengrina, ale nebyl.[93]

Krátce poté opustil Hitler Stumpergasse a na víc než rok jej pohltilo velkoměsto. Až do srpna 1909 bydlel u Heleny Riedlové na Felberstrasse. Během této doby byly jeho jedinou známou aktivitou druhé a opět neúspěšné přijímací zkoušky na Akademii. Poté Hitler žil asi měsíc v nájmu u Antonie Oberlerchnerové na Sechshauserstrasse, odkud se odstěhoval v polovině září 1909. O tom, co následovalo, je známo ještě méně. Rozhodně však prodělal ekonomickou a snad i psychologickou krizi, kterou utrpěla i jeho pověst. O pár let později, dlouho před tím, než se proslavil, tvrdil lineckým úřadům, že podzim roku 1909 byl pro něj „hořkým obdobím“.[94] Podle výpovědi, kterou Hitler podal počátkem srpna 1910 vídeňské policii, strávil jistou dobu v chudobinci v Meidlingu. Jak se Hitler dokázal z této situace vymanit, není známo, ale od února 1910 už byl schopen platit si nocleh v počestnější ubytovně pro pány na Meldemannstrasse ve vídeňském městském obvodě Brigittenau.[95] Tady začal malovat pohlednice a obrazy, které jeho kamarád a „obchodní“ partner Reinhold Hanisch prodával obchodníkům; jejich vztah ochladl, když Hitler nahlásil úřadům, že Hanisch údajně část peněz zpronevěřil.[96]

Poté se Hitler znovu ponořil do víru velkoměsta. Máme k dispozici rozsáhlé popisy toho, co v této době dělal a nad čím přemýšlel, ať už přímo z jeho pera či od jeho současníků, ale všechny tyto zprávy pocházejí až z dob, kdy už byl veřejně známou osobností a aktivně se snažil usměrňovat vlastní biografický narativ, zejména prostřednictvím Mein Kampfu. Jistě víme pouze to, že se Hitler až do svých čtyřiadvaceti musel zdržovat na území Rakousko-uherské monarchie, aby mohl dál pobírat sirotčí důchod. Nijak mu nepomohlo, že se kvůli dědictví nepohodl s nevlastní sestrou Angelou Raubalovou a po soudním stání, které se konalo počátkem března 1911 ve Vídni, jí musel ustoupit.[97] Je možné, že si Hitler koncem března 1912 vyslechl přednášku veleúspěšného autora westernových románů Karla Maye.[98] Na jaře 1913 dostal Hitler poslední důchod. Teď už ho ve Vídni nic nedrželo.

Když se v květnu 1913 vydal do Mnichova, vešly se veškeré jeho pozemské statky do jednoho menšího kufříku. Z hlediska duševního byl zatížen ještě méně.[99] Nebo spíše vůbec. Při jednání s Eduardem Blochem v Linci nevykazoval Hitler žádné známky antisemitismu, právě naopak. Také později navázal přátelské obchodní styky s nejméně dvěma Židy, kterým ve Vídni prodával své obrazy – s moravským Židem Siegfriedem Löffnerem, kterého vyslýchala policie v souvislosti s podvodem, jehož se údajně dopustil Hanisch, a s maďarským Židem Samuelem Morgensternem, který o těchto nákupech vedl pečlivé záznamy.[100] Neexistují ani soudobá svědectví, že by Hitler negativně reagoval na mnohonárodnostní charakter rakousko-uherského hlavního města. Téměř rok žil spokojeně pod jednou střechou se staropanenskou Češkou Marií Zakreysovou a její omezená znalost němčiny ho nijak nepohoršovala. Mezi jeho doložené zájmy patřily architektura, plánování městské výstavby a hudba, zejména pak jejich vzájemné propojení. Hlavou se mu toho jistě honilo mnohem víc, ale o co se jednalo, tím si nemůžeme být jistí.

Sám sebe Hitler označoval různě, ale společným jmenovatelem byla vždy kreativita. K pobytu na Stumpergasse se v polovině února 1908 přihlásil jako „umělec“, na Felberstrasse v polovině listopadu 1908 jako „student“, na Sechshauserstrasse koncem srpna 1909 jako „spisovatel“ a na Meldemannstrasse počátkem února 1910 a znovu koncem června 1910 jako „malíř“.[101] Neustálé střídání bydliště v této době nelze připisovat primárně snahám vyhnout se vojenské službě, neboť veškeré změny pobytu vždy nahlašoval. Každopádně bylo takové stěhování pro člověka z Hitlerových poměrů a s Hitlerovými zájmy naprosto typické. Nelehká finanční situace, kdy často neměl čím platit, a zanechávání stop pouze v případech, kdy došlo ke střetu se zákonem nebo při přihlašování na městských úřadech, to byl před rokem 1914 osud milionů obyvatel Evropy.

Hitlerův první zdokumentovaný politický čin je spojen s jeho příjezdem do Mnichova koncem května 1913. Spolu se svým novým společníkem Rudolfem Häuslerem si tehdy pronajali pokojík u krejčího Josefa Poppa na Schleissheimerstrasse a Hitler při registraci uvedl, že je „bez státní příslušnosti“, což bylo jasné vyjádření nepřátelského postoje vůči rodnému Rakousku-Uhersku. Možná se tím i snažil svést ze stopy císařské úřady, které se ho snažily povolat do vojenské služby, k níž byl Hitler spolu se svými vrstevníky v mocnářství povinován od chvíle, kdy v dubnu 1909 oslavil dvacáté narozeniny. V srpnu 1913 po něm také skutečně pátrala linecká vojenská zpráva pro podezření ze zběhnutí a Hitlerovi příbuzní jí v říjnu sdělili, že se přestěhoval do Vídně. Tamním úřadům nedal žádnou zasílací adresu, ale šetřením na ubytovně v Brigittenau se brzy zjistilo, že se odstěhoval do Mnichova. Než se jej rakousko-uherským úřadům podařilo vystopovat až na mnichovskou Schleissheimerstrasse, byl leden 1914.[102] Brzy poté dostal Hitler rozkaz dostavit se na vojenskou správu v Linci. Tehdy se začal dlouze obhajovat, hájil se svou chudobou a tvrdil, že se k výkonu služby hlásil již v únoru 1910 ve Vídni. Nakonec se Hitler počátkem února 1914 dostavil před rakouskou odvodní komisi v Salzburgu, kde byl prohlášen za fyzicky neschopného vojenské služby.[103] Mezitím se dál živil prodejem obrazů, stejně jako předtím ve Vídni.[104]

To vše nám umožňuje utvořit si o mladém Hitlerovi obrázek, který připomíná spíš skicu než plnohodnotný portrét. Jistě, tou dobu už nebyl velkou neznámou. Byly dobře doložené jeho umělecké zájmy a zdokumentován byl i jeho nepřátelský postoj k habsburské říši, i když ne jeho příčiny. Zatím však nebylo ani známky po jeho budoucích idejích a ambicích.[105] Jak by tomu také mohlo být jinak? To, co Hitler prožil v Linci a ve Vídni, mohlo docela dobře formovat jeho pozdější názory na domácí politiku, rasu a kulturu. Ale zatím neviděl a – alespoň pokud víme – ani příliš nevnímal, co se dělo mimo území Habsburské říše a jejího německého spojence. Nedochovaly se žádné soudobé doklady o tom, že by byl nějak zvlášť obeznámen s děním ve Francii, v carském Rusku, či v anglofonním světě Britského impéria a Spojených států. To se však mělo brzy změnit. A i když Hitler v roce 1914 ještě svět téměř nijak nepoznamenal, svět se již chystal poznamenat jeho.

1. 76. Viz Peter Ernst, ‚Adolf Hitlers „österreichisches Deutsch“. Eine ohrenphonetische Analyse historischer Film-und Tondokumente‘, Zeitschrift für Mitteleuropäische Germanistik, 3 (2013), str. 30 a 32. Děkuji Stefanu Gaisbauerovi za plodnou debatu o otázkách nářečí. Hitlerův dlouhý a komplikovaný vztah s Horním Rakouskem viz Harry Slapnicka, Hitler und Oberösterreich. Mythos, Propaganda und Wirklichkeit um das ‚Heimatgau‘ des Führers (Grünbach, 1998).

2. 77. Walter Ziegler, Hitler und Bayern. Beobachtungen zu ihrem Verhältnis (Mnichov, 2005), str. 5 et passim. Viz také projev, 22. 2. 1933, Domarus, I, str. 214.

3. 78. Bavendamm, Der junge Hitler, str. 60–61, 101, 116.

4. 79. Životopisné údaje jsem převzal z děl Bavendamm, Der junge Hitler, str. 92–3, a Hamann, Hitlers Wien, passim.

5. 80. Změny adresy pobytu viz Bavendamm, Der junge Hitler, str. 94–5.

6. 81.  Školní docházka viz Bavendamm, Der junge Hitler, str. 109, 135, 143.

7. 82. Viz Alfred Zerlik, ‚Adolf Hitlers Linzer Schuljahre‘, Historisches Jahrbuch der Stadt Linz 1975 (Linec, 1975), str. 335–88, obsahující několik kopií původních vysvědčení.

8. 83. Viz Bavendamm, Der junge Hitler, str. 156.

9. 84. Korespondence Adolf a Paula Hitlerovi – Finanční úřad Linec, 10. 2. 1906, SA, str. 46.

10. 85. Korespondence Hitler – August Kubizek, 7. 5. 1906 a 8.5.1906, SA, str. 44–5.

11. 86. Brigitte Hamann, Hitlers Edeljude. Das leben des Armenarzts Eduard Bloch (Mnichov a Curych, 2010), str. 80–81, 87, 89 a 91.

12. 87. Hamann, Edeljude, str. 95.

13. 88. Hamann, Hitlers Wien, str. 51–2.

14. 89. Viz Hamann, Hitlers Wien, str. 195–6; Bavendamm, Der junge Hitler, str. 177–8. Gerhart Marckhgott, ‚„… von der Hohlheit des gemächlichen Lebens“. Neues Material über die Familie Hitler in Linz‘, Jahrbuch des Ober österreichischen Musealvereines, 138, 1 (Linec 1993), str. 267–77, hlavně str. 271, 273 a 275.

15. 90. Citováno v Hamann, Hitlers Wien, str. 59–61.

16. 91. Korespondence Hitler – Kubizek, 18. 2. 1908, 19. 4. 1908 a 21. 7. 1908, Vídeň, SA, str. 47, 49–50.

17. 92. Korespondence Hitler – Kubizek, 17. 8. 1908, SA, str. 50–51.

18. 93. Korespondence Hitler–Kubizek, 19. 8. 1908, Vídeň, SA, str. 51.

19. 94. Korespondence Hitler – státní zastupiteltví Linec, 21. 1. 1914, SA, str. 53–5.

20. 95. Viz Hamann, Hitlers Wien, str. 224–5, 229ff.

21. 96. Hitlerova výpověď na policii, Vídeň, 5. 8. 1910, SA, str. 52.

22. 97. Viz Hamann, Hitlers Wien, str. 250.

23. 98.  Viz Werner Graf, Adolf Hitler begegnet Karl May. Zur Lektürebiographie des ‚Führers‘ (Baltmannsweiler, 2012), str. 11–12.

24. 99.  Za tuto myšlenku vděčím dílu T. C. W. Blanning, ‚Hitler, Vienna and Wagner‘, German History, 18 (2000).

25. 100. Viz Hamann, Hitlers Wien, str. 247, 242, 507–11.

26. 101. Joachimsthaler, Hitlers Weg, str. 33.

27. 102. Podrobný přehled viz Joachimsthaler, Hitlers Weg, str. 27.

28. 103. Bavendamm, Der junge Hitler, str. 206. Viz korespondence Hitler – státní zastupitelství Linec, Mnichov, 21. 1. 1914, SA, str. 53–5.

29. 104. Joachimsthaler, Hitlers Weg, str. 78.

30. 105. Hamann, Hitlers Wien, str. 7–8 et passim; Bavendamm, Der junge Hitler, str. 19–20 et passim.

2.

Proti „světu plnému nepřátel“

Vypadá to, že na vypuknutí 1. světové války reagoval Hitler nadšením. Ze soudobé fotografie – pořízené jeho pozdějším spolupracovníkem a propagandistou Heinrichem Hoffmannem ještě než se poznali – se zdá, že byl Hitler 2. srpna 1914 přítomen v jásajícím davu na mnichovském náměstí Odeonsplatz.[106] Přihlásil se jako dobrovolník do bavorské armády[107] a o dva týdny později narukoval k 16. královskému bavorskému záložnímu pěšímu pluku, známému podle svého velitele též jako pluk Listův. I když tato jednotka nebyla ze své podstaty „dobrovolnická“, skládala se z reprezentativního vzorku převážně jihobavorské společnosti. Někteří členové narukovali dobrovolně, jako Hitler, jiní byli odvedeni. Dalších pár týdnů strávil pluk výcvikem zejména v Mnichově samotném, ale také v lechfeldském táboře jižně od Augsburgu. Hitler se naučil používat standardní vojenskou pušku a následně byl se svou jednotkou vyslán zajišťovat podporu německého postupu v Belgii a v severní Francii.[108]

Na vypuknutí války tedy Hitler nereagoval tím, že by někam zmizel. Místo toho se obratem přihlásil jako dobrovolník do německé (technicky vzato bavorské) armády, což nebylo právě běžné. V srpnu 1914 se tak Hitler definitivně obrátil zády k Rakousku-Uhersku a zároveň se rázně přihlásil k Německu. Jednalo se o první významnější doložené vyjádření jeho politického postoje.

Už tehdy byl Hitler přesvědčen, že hlavní nepřítel číhá za Lamanšským průlivem. Jeho vůbec první dochovaný dopis od chvíle, kdy narukoval, byl adresovaný bývalé bytné Anně Poppové v Mnichově a Hitler se v něm vyznával z naděje, že „se dostane do Anglie“, patrně spolu s invazní armádou.[109] Je pozoruhodné, že ho nezajímalo carské Rusko, které právě tou dobou na opačné straně ohrožovalo území Východního Pruska. Za celou dobu války se vlastně Hitler (v dochovaných pramenech) zmiňuje o východní frontě pouze jednou.[110] Nezaměřil se ani na odvěkého německého nepřítele, Francii. Možná se v této fixaci na Británii odrážel soudobý diskurs „Nenávisti k Anglii“, který převládal v Německu obecně a v Hitlerově jednotce zvlášť,[111] ale je také možné, že k ní Hitler dospěl nezávisle na něm. Když Listův pluk o týden později dorazil do severofrancouzského Lille, nastoupili vojáci na Place de Concert, aby si vyslechli „Rozkaz bavorského korunního prince proti Angličanům“. „Dnes máme to štěstí,“ zaznělo tehdy, „že stojíme na frontových liniích proti Angličanům, proti jednotkám národa, jehož antagonismus se nás již tolik let snaží obklopit nepřáteli a zcela zardousit.“[112] Hitlerova touha utkat se s Brity – dlouho předtím, než se vůbec dostal na frontu, a navíc v době, kdy Britský expediční sbor (BEF) tvořil pouhý zlomek spojeneckých jednotek, jimž Německo na západě čelilo – tak každopádně představuje jeho druhé významné vyjádření politického přesvědčení, které v tomto případě naznačuje další vývoj jeho světonázoru a je z větší části založeno na respektu před mocí Británie a strachu z ní.

Nedlouho poté se Listův pluk skutečně střetl s Brity u belgické vísky Gheluvelt a později u Wijtschate a u Mesenu v Západních Flandrech.[113] Tradičně se příběh BEF z roku 1914 podává jako nerovný boj s nezastavitelným německým kolosem. To je v širším kontextu sice pravda, ale nesmíme zapomínat, že na taktické úrovni byla situace mnohem diferencovanější. Bitvy Listova pluku s vojáky z Yorkshirského pluku, z legendárního Coldstreamského gardového pluku, Černé hlídky, Granátnického gardového pluku a z pluku Gordonových horalů byly bojem mezi amatéry a profesionály. Někteří muži z Listova pluku, včetně Hitlera samotného, neměli před válkou žádnou vojenskou průpravu. Až na vybrané důstojníky se nejednalo o pravidelnou armádu. Oproti tomu v BEF sloužili zkušení vojáci, kteří už v mnoha případech zažili vojenské nasazení a většinou stříleli lépe a rychleji než jejich němečtí protivníci. Bitva o Gheluvelt tak byla naprosto nevyrovnaná.

Vzhledem k okolnostem si Listův pluk vedl dobře, utrpěl ovšem strašlivé ztráty. Sám Hitler se zúčastnil hned několika frontálních útoků. Pokud budeme věřit jeho slovům, tak konkrétně tří. Mluvil o „velmi těžkých bojích“ muže proti muži, ale nakonec prý „byli Angličané [sic] poraženi“. Tato „porážka“ Britů však nakonec byla jen krátkodobá, protože brzy nato byli Bavoři z Gheluveltu vyhnáni Worcestershirským plukem. Hitler byl povýšen na Gefreitera – tedy svobodníka – a přidělen k plukovnímu štábu jako ordonanc – spojka. „Mohu říct, že jsem den co den riskoval život a díval se smrti do očí,“ tvrdil od té doby, a pokud jde o toto období jeho vojenské služby, patrně nepřeháněl. 2. prosince byl Hitler za své zásluhy vyznamenán železným křížem II. třídy. „Byl to nejšťastnější den mého života,“ napsal později. Svého domácího požádal, aby mu novinový výstřižek zmiňující jeho vyznamenání schoval na památku, „pokud mne Pánbůh ráčí zachovati při životě“.[114]

Na konci jednoho z dlouhých dopisů popisujících zážitky z fronty uvažoval Hitler počátkem února 1915 nad domácí a strategickou situací Německa.[115] Lamentoval nad životy ztracenými v boji proti „mezinárodnímu světu plnému nepřátel“ a vyjádřil naději, že budou rozdrceni „vnější nepřátelé Německa“ a zároveň zmizí i jeho „vnitřní internacionalismus“. Je možné, že tento druhý obrat vycházel z antisemitismu, nebo se mohlo jednat o výpad proti nadnárodní loajalitě německých katolíků a sociálních demokratů. Hitler také prorokoval, že „Rakousko potká osud, který jsem mu vždy předpovídal“, čímž měl patrně na mysli jeho konečný rozpad.[116] Dochované dopisy nám neříkají v podstatě nic o východní frontě a už vůbec nic o tom, jak Hitler reagoval na potopení Lusitanie, propagandistickou kampaň spojenců a mnoho dalších aspektů války.

Striktně vzato neodsloužil Hitler zbytek konfliktu na frontových liniích, ale jako plukovní spojka. I to však bylo dosti nebezpečné. Ve svém dalším dopise z poloviny února 1915 například popisoval zásah pozic, kde se právě nacházel, dělostřeleckým granátem. Tehdy se „zachránil jakoby zázrakem“ a připouštěl, že ho „neustálá dělostřelecká palba znervózňuje“. Také uvítal skutečnost, že Německo „konečně mobilizuje veřejné mínění proti Anglii“, což je jen dalším důkazem jeho posedlosti Británií.[117] O osm dní později psal Hitler o jiné „strašlivé kanonádě“ a dalších bojích s Brity. Listův pluk byl dokonce nucen přejít do defenzivy, protože na západní frontu přijíždělo čím dál víc britských jednotek. Hitlerově další velké bitvě v březnu 1915 u Neuve Chapelle předcházela ještě silnější dělostřelecká palba. Následovalo první střetnutí s britskými imperiálními jednotkami, konkrétně s vojáky z indické armády. O měsíc později u Fromelles a na Auberském hřebeni čelil Hitler dalším jednotkám Britského impéria, tentokrát hlavně Kanaďanům. Postupem času získali muži z Listova pluku z rozmanitých exotických pokrývek hlavy v nepřátelských zákopech – včetně „turbanů [a] špičatých čepic“[118] – skličující pocit, že proti nim vytáhl do zbraně celý svět.

Další rok byl tento dojem ještě posílen. Po dlouhém období klidu v plukovním štábu ve Fournes – během něhož patrně trávil hodně času malováním, skicováním a čtením – se Hitler v květnu a červnu 1916 ocitl zpátky v akci u Fromelles ve Francouzských Flandrech. Tentokrát čelil Listův pluk Australanům a Novozélanďanům, v mnoha případech ostříleným veteránům od Gallipoli. Bavory znovu demoralizovalo zjištění, že stojí proti vojákům, kteří přicestovali z druhé strany světa, jen aby s nimi mohli bojovat ve Flandrech. Ještě horší bylo, jak vzpomínal Hitlerův spolubojovník Adolf Meyer, že někteří Australané byli německého původu. Jeden ze zajatců „nejenže mluvil výbornou němčinou, ale ke všemu se ještě jmenoval stejně jako já, Meyer. Je to pochopitelné – jeho otec byl Němec, který se jako dítě s rodiči přistěhoval do Austrálie a později se tam oženil s Angličankou.“[119] Co si v té době myslel o střetnutích svého pluku s britskými imperiálními jednotkami sám Hitler, není zaznamenáno.

Nedlouho poté byl Listův pluk vtažen do závěrečných fází bitvy na Sommě, během níž získali mnozí němečtí vojáci k bojovým schopnostem Britů zdravý respekt.[120] Hitler měl to štěstí, že nebyl přímo na frontových liniích vystaven střelbě z kulometů a ručních zbraní, ale přesto byl nepříteli na dostřel.[121] Podzemní kryt, kde se nacházel, brzy zasáhl britský dělostřelecký projektil, který ho zranil v horní části levého stehna. Toto zranění ho sice na životě neohrozilo, ale bylo dostatečně vážné, aby byl evakuován. Byl odeslán na zotavení do vojenské nemocnice v Beelitzu, jihozápadně od Berlína. Tady patrně poprvé na vlastní kůži zažil vysilující důsledky spojenecké blokády, která byla v Německu předmětem tolika zapálených diskusí. Panovalo zde přesvědčení, že Britové touží Němce „vyhladit“, odsuzovaly se zničující dopady blokády na děti, a tedy na rasové zdraví národa, a zdůrazňovala se nutnost chránit „příští generaci“.[122] Ani tentokrát se nedochovaly žádné doklady o tom, co si Hitler o těchto věcech v dané době myslel.

Poté byl Hitler odvelen k náhradnímu praporu Listova pluku v Mnichově. Zde se trápil tím, že se nemůže znovu vrátit ke své jednotce. „Transport k pluku vyrazil před několika dny,“ napsal Balthasaru Brandmayerovi, který také působil u pluku jako spojka, koncem prosince 1916, „[ale] já se bohužel připojiti nemohu. Berou jen staré žvanily.“[123] V lednu 1917 napsal Hitler adjutantovi z Listova pluku Fritzi Wiedemannovi, že je „znovu bojeschopný“ a vyjádřil „naléhavé přání (…) vrátit se ke [svému] starému regimentu a starým druhům ve zbrani“.[124] Max Unold, který s ním počátkem roku 1917 sloužil na velitelství náhradního praporu v mnichovské Luisenschule, později potvrdil, že se Hitler „znovu hlásil [do služby] v poli“.[125] Unold byl pro Hitlera neobvyklým společníkem, šlo o malíře expresionistu a jednoho ze zakladatelů skupiny Mnichovská nová secese (Münchener Neue Secession) z roku 1913.

V březnu 1917 už byl Hitler zpátky u své jednotky, na plukovním velitelství. Krátce nato byli vojáci Listova pluku svědky ohromujícího kanadského útoku na hřeben Vimy. Sami se však bojů nezúčastnili. Netrvalo však dlouho a museli čelit zuřivým britským útokům v bitvě u Arrasu. Později, koncem léta 1917, se Listův pluk znovu ocitl poblíž Gheluveltu, když byl během třetí bitvy u Yper více než týden brutálně ostřelován britskou artilerií. Trhaviny, šrapnely a bojový plyn jim způsobily děsivé ztráty. Boje se nevyhnuly ani Hitlerovi, neboť velitelství pluku se nacházelo přímo na linii britského postupu na Yperský oblouk.[126] Co si o těchto zkušenostech v dané době myslel, není známo, neboť se žádné soudobé záznamy nezachovaly. Když byl vyčerpaný Listův pluk konečně stažen z frontové linie, byl poslán na zotavenou do alsaských Mylhúz. A právě tam se Hitler poprvé po téměř třech letech bojů především s britskými, indickými, kanadskými, australskými a novozélandskými jednotkami setkal i s převážně francouzským nepřítelem.

Mezitím vstoupily začátkem dubna 1917 do války na straně Dohody také Spojené státy. Ne ovšem jako její člen, ale jako „přidružená“ velmoc. Tento krok byl na obou stranách Atlantiku často vnímán jako akt anglosaské solidarity s Británií namířený proti „Germánům“.[127] Atlantik se připravovaly překročit miliony Američanů, mnozí z nich narození v jiných zemích.[128] Značný počet byl i německého původu. Německá komunita v USA, která byla pod velkým tlakem už po potopení Lusitanie, se náhle ocitla uprostřed krize. Americká propaganda i občanská společnost ji stigmatizovala způsobem, jímž se pak v mnoha ohledech inspirovala „Rudá panika“ let padesátých. Částečně protiněmecké kořeny mělo i rozhořčení, které se později stalo hnací silou americké kampaně za zákaz alkoholu. V touze uniknout stigmatu „neloajálních Američanů“ se mnoho lidí německého původu zcela podřídilo hegemonické „anglosaské“ kultuře.[129] Ani tentokrát se nedochovaly žádné soudobé záznamy o tom, jak na tyto události reagoval Hitler, ačkoli později k nim rozhodně měl co říct.

Po vcelku nekomplikovaném pobytu v Alsasku byl Listův pluk nasazen coby podpůrná jednotka v rámci velké německé jarní ofenzívy roku 1918.[130] Postupoval za útočnými jednotkami a koncem března narazil na francouzské koloniální jednotky, alžírské Zuávy.[131] Poté se Listův pluk uprostřed července 1918 během druhé bitvy na Marně poprvé střetl s Američany poblíž Remeše. Tehdy byli Němci nuceni rychle zavelet k ústupu,[132] ale ještě předtím stihli získat pár zajatců. Dva z nich eskortoval Hitler na brigádní velitelství.[133] Muži z Listova pluku o schopnostech Američanů a vlastně ani jiných protivníků Německa rozhodně nepochybovali. Ve zprávě o druhé bitvě na Marně sepsané o měsíc později se uvádí: „Nepřítel (Francouzi, Britové, Američani) se projevil jako houževnatý v obraně [a] statečný v útoku.“[134] Colin Ross, který se později stal Hitlerovým poradcem ve věci Spojených států a který tehdy sloužil na západní frontě, vzpomíná nejen na kuráž amerických vojáků, ale i na to, jak na sebe často pokřikovali v němčině, a na velký počet německy mluvících zajatců.[135]

Tou dobou už začala Hitlerův pluk nezvratně udolávat nejen spojenecká blokáda, ale i početní převaha nepřítele a fakt, že zcela ovládl vzdušný prostor. „Zdraví a morálka mužstva trpí v důsledku neustálého nedostatku proviantu,“ zapsal si tentýž měsíc velitel 3. praporu ZPP č. 16. Podobné nálady zaznamenaly i další prapory. Válečný deník 2. praporu obsahuje stížnost na „tlak ze strany mnohem zdatnějšího nepřítele, který neustále nasazuje nové (anglické) jednotky“.[136] Podobná situace panovala po celé frontové linii. Tváří v tvář drtivé převaze spojenců v počtu mužů, v objemech materiálu i v energii samotné došel německé ofenzívě dech. Generál Ludendorff označil tuto dobu ve svém známém projevu za „černý den německé armády“. A znovu nevíme, co si Hitler o těchto událostech v té době myslel. Jediný ověřený fakt je, že byl počátkem srpna 1918 znovu vyznamenán, tentokrát železným křížem I. třídy. Ten mu byl udělen na doporučení jeho židovského velícího důstojníka, poručíka Hugo Gutmanna z Norimberku, i když samotné vyznamenání tehdy připnul Hitlerovi na hruď někdo jiný.[137]

V tomto okamžiku, uprostřed spojenecké protiofenzívy, byl Hitler vyslán do Norimberku na týdenní výcvik spojařství, po němž následovala čtrnáctidenní dovolenka v Berlíně. Zatímco byl pryč, Dohoda neúprosně postupovala.[138] Listův pluk čelil nejrůznějším nepřátelům, někdy Francouzům, častěji však Britům. Stejně jako u mnoha jiných německých útvarů morálka pod náporem těžkého dělostřeleckého bombardování a leteckých útoků upadala. Jedna zpráva si stěžovala, že „nepřátelské letouny získaly naprostou kontrolu nad vzdušným prostorem“. Další znepokojeně poznamenala, že: „Mezi důstojníky i mužstvem vzrůstá po každém dalším střetnutí touha po odpočinku. Fyzicky a morálně vyčerpané [„opotřebované“] bojovníky mohou opět vzpružit jen nejméně 4 týdny klidu s dobrým ubytováním a řádnou stravou. V současnosti je jednotka vhodná nejvýše pro poziční válku na klidném úseku fronty.“ Koncem měsíce už nebylo čím Brity zastavit. „Všichni prchli, nevíme, co dělat,“ stěžoval si velitel jedné roty.[139] Nemohl ani poslat muže pro další munici ze strachu, že by se už nevrátili. Všudypřítomný pocit deprese dál zhoršovala záplava Američanů, kteří se v čím dál hojnějším počtu objevovali na frontě během září 1918.[140]

Začátkem října 1918 se beznaděj v jednotce ještě prohloubila. Fridolin Solleder, důstojník Listova pluku, si vybavoval „nerovný boj“: „Jeden muž čelí vždy třem i čtyřem. Jak dlouho ještě?“ Stěžoval si, že „od října 1918 je na druhé straně frontových linií nasazeno do akce víc než jeden a půl milionu čerstvých a agresivních Američanů. Afrika, Austrálie, Indie i Kanada dál posílají do Evropy výkvět své mládeže“. „Německý frontový voják stojí proti střelivu, materiálu, mínění [sic] a zástupům mužů. Tento boj nabývá beznadějných rozměrů.“[141] Převažující pocit války proti celému světu, kdy má nepřítel na své straně početní převahu, větší palebnou sílu i veřejné mínění, snad nejde vyjádřit jasněji. Po více než čtyřech letech války toho měl Listův pluk, stejně jako většina německé armády, prostě dost.

Po návratu z rekonvalescence se Hitler ocitl uprostřed krize. V půli října byl při plynovém útoku zraněn britským dělostřeleckým granátem. Nejprve byl ošetřen v nedalekém bavorském polním lazaretu v Oudenarde, na místě, kde před více než dvěma sty lety vévoda z Marlborough slavně zvítězil nad Francouzi. O týden později byl odeslán na zotavenou do Pruské záložní nemocnice v Pasewalk severovýchodně od Berlína. Tam ho také zastihly zprávy o uzavření příměří a německé kapitulaci z 11. listopadu 1918. To u něj podle všeho vyvolalo až hysterický záchvat. Většina německé armády bojovala do posledního dechu a přestala, teprve když to dostala rozkazem,[142] ale o tom, že byli Němci morálně i vojensky poraženi v otevřeném boji, už nebylo pochyb.

Tím pro Hitlera skončily více než čtyři roky války. V mnoha ohledech ji prožil atypicky. Po počátečním období prudkých bojů na frontových liniích strávil zbytek konfliktu na plukovním velitelství, tedy v jisté vzdálenosti za frontou. To byl nepochybně bezpečnější post, než kdyby byl řadovým pěšákem nebo snad polním kurýrem praporu či roty.[143] Rozhodně to bylo pohodlnější, protože měl čas na čtení a kresbu. Pokud je známo, čítal knihy týkající se spíš architektonických než politických témat.[144] Někteří vojáci Listova pluku později tvrdili, že kvůli tomu na Hitlera zahlíželi s podezřením. Je pravděpodobné, že měl nadprůměrnou šanci být vyznamenán, protože ho důstojníci, kteří vyznamenání navrhovali a schvalovali, už znali.[145] Je také možné, že odmítl povýšení, aby mohl zůstat u plukovního štábu. Každopádně není pochyb, že při vyprávění o svých válečných zážitcích rád přeháněl, přikrašloval si skutečnost, a dával si velký pozor, aby nevyšlo najevo, že většinu války ve skutečnosti nestrávil na frontových liniích.[146]

Na druhou stranu není Hitlerův příběh tak zvláštní, jak by se mohlo zdát. Nebylo nijak neobvyklé, že obyčejní vojáci odmítali povýšení do důstojnické hodnosti, aby mohli zůstat mezi přáteli. Navíc, i když Hitler svěřené úkoly rozhodně zdatně plnil, ani v nejmenším nevykazoval iniciativu, která se od potenciálních důstojníků očekává. Také je třeba zdůraznit, že Hitler při mnoha příležitostech zažil boj, byl svědkem smrti a zkázy. Dvakrát byl zraněn, nikoli při nehodách, ale nepřátelskou palbou. Plukovní velitelství tedy ve skutečnosti nebyl „týl“ v klasickém smyslu slova. Zkrátka, i když si odmyslíme pozdější přikrašlování, nelze pochybovat o tom, že byl Hitler ve své první válce odvážný a schopný voják,[147] snad jen s poněkud omezeným rozhledem.

Jak se válka podepsala na Hitlerově osobnosti, není jasné. Nejsou například žádné doklady o jeho případných homosexuálních preferencích,[148] a vlastně o vůbec žádných sexuálních aktivitách. Také se nezdá, že by si se svými spolubojovníky vytvořil nějaké opravdu blízké osobní vazby podobné homosociálním vztahům, které navázal v pozdějším životě například s Goebbelsem a Speerem. Zde bychom ovšem měli mít na paměti, že informace o tom pocházejí v obou případech většinou nikoli od Hitlera samotného, ale právě od těchto dvou mužů, kteří na sebe rádi strhávali pozornost. Na dochovaných skupinových fotografiích je Hitler okrajovou postavou, která působí poněkud izolovaným dojmem.[149] Dochované dopisy a pohlednice, obsahující například gratulace k vyznamenání a stížnosti na jídlo, však nenaznačují nic než normální přátelské vztahy s celou řadou dalších vojáků. Je ovšem zarážející – jak už bylo nejednou poukazováno –, že během čtyřletého období, kdy bylo Německo v největším ohrožení, nevykazoval budoucí Vůdce vůbec žádné známky vůdcovských schopností.

Dlouhodobé dopady války na Hitlerův světonázor však byly, jak ještě uvidíme, značné.[150] Jeho tvrzení, že ho zpráva o uzavření příměří v listopadu 1918 na místě podnítila k tomu, aby se „stal politikem“, je ovšem třeba brát s velkou rezervou. Neexistuje pro to žádný soudobý důkaz. Jeho politické názory však byly již do značné míry zformované. Touto dobou už máme dobře doloženo jeho nepřátelství k Habsburské říši i loajalitu k Německu. Uvědomoval si význam propagandy a potřebu „mobilizovat veřejné mínění“ proti Britům. Válku vnímal jako boj nejen proti vnějšímu nepříteli, ale i proti „vnitřnímu“ internacionalismu německé společnosti, čímž patrně myslel její socialistické (což je nejpravděpodobnější), klerikální, partikularistické či kapitalistické tendence, případně nějakou jejich kombinaci. Především si však Hitler z války odnesl skálopevné přesvědčení o moci Dohody, zejména pak Britů, kteří byli v jeho očích těmi nejpůsobivějšími protivníky z celého „světa plného nepřátel“, proti němuž čtyři roky marně bojoval. Francie, země, v níž byl tak dlouho nasazen, na něj neudělala ani zdaleka takový dojem.[151] A ačkoli kvůli svému zranění propásl závěrečný kolaps německé armády na přelomu října a listopadu, byl od počátku srpna až do půli října 1918 svědkem řady katastrof, takže nemohl být ani na okamžik na pochybách, že nakonec podlehla mnohem silnějšímu nepříteli.

Hlavní kontury jeho politického smýšlení však dosud nebyly patrné. Zatím nedošlo k žádnému střetnutí se dvěma nejvýznamnějšími silami této doby – angloamerickou kapitalistickou demokracií a sovětským bolševismem. Co je však nejdůležitější, navzdory Hitlerovým pozdějším tvrzením v Mein Kampfu i jinde, nebylo nikde ani známky po žádném antisemitismu. V jeho pluku bylo možné identifikovat téměř šedesát Židů, což je víc, než by odpovídalo jejich zastoupení v celkové populaci, a někteří z nich, jako Georg Dehn, byli i vyznamenaní.[152] Neexistuje žádný soudobý doklad o jakýchkoli střetech mezi Hitlerem a těmito muži. Ještě relevantnější však je jeho pozdější („poměrně“) benevolentní jednání s Blochem a s Židy, s nimiž sloužil ve válce (včetně samotného Gutmanna, když se dozvěděl o jeho situaci), které napovídá, že k nim nechoval žádnou osobní nevraživost.[153] Jeho někdejší nadřízený důstojník major Fritz Wiedemann, který se později stal Hitlerovým adjutantem, dokonce krátce po vypuknutí 2. světové války napsal, že „s Vůdcovým souhlasem pomohl některým židovským frontovým bojovníkům z Bavorského pěšího pluku č. 16 a umožnil jim emigrovat“.[154] Koncem války už měl zkrátka Hitler svůj „svět plný nepřátel“ jasně definovaný. Svůj boj proti Židům, ať už v jejich kapitalistické, či komunistické podobě, však dosud nezahájil a zatím se ani explicitně nezaměřil na Spojené státy.

1. 106. Viz Joachimsthaler, Hitlers Weg, str. 100.

2. 107. Hitlerova vojenská knížka (Militärpass) uvádí, že byl „Kriegsfreiwilliger, 16. 8. 1914“. Kopie v Institutu für Zeitgeschichte, Mnichov (dále IfZ), F19/6, fols. 3–4.

3. 108. Viz obecně Thomas Weber, Hitler’s First War: Adolf Hitler, the Men of the List Regiment and the First World War (Oxford, 2010).

4. 109. Korespondence Hitler – Anna Popp, Graben/Lechfeld, 20. 10. 1914, SA, str. 59.

5. 110. Korespondence Hitler – Joseph Popp, [západní fronta], 20. 2. 1915, SA, str. 71.

6. 111. Všeobecný pocit nepřátelství k Anglii panující v Listově pluku popisuje Weber, Hitler’s First War, str. 28. Viz také Matthew Stibbe, German Anglophobia and the Great War, 1914–1918 (Cambridge, 2001).

7. 112. Citováno v John F. Williams, Corporal Hitler and the Great War, 1914–1918: The List Regiment (Londýn a New York, 2005), str. 49. Viz také Dieter J. Weiss, Kronprinz Rupprecht von Bayern (1869–1955). Eine politische Biografie (Regensburg, 2007), str. 109–10.

8. 113. Zde vycházím z díla Weber, Hitler’s First War, str. 28–50.

9. 114. Korespondence Hitler – Joseph Popp, [západní fronta], 3. 12. 1914, SA, str. 60–61.

10. 115. Viz Weber, Hitlers First War, str. 70.

11. 116. Korespondence Hitler – Ernst Hepp, [západní fronta], 5. 2. 1915, SA, str. 69.

12. 117. Korespondence Hitler – Joseph Popp, 12. 2. 1915, SA, str. 70.

13. 118.  Viz Williams, Corporal Hitler, str. 135.

14. 119. Citováno ve Williams, Corporal Hitler, str. 143.

15. 120. Viz Christopher Duffy, Through German Eyes: The British and the Somme 1916 (Londýn, 2006).

16. 121. Viz Weber, Hitler’s First War, str. 153–5.

17. 122. Zničující účinky blokády a jimi vyvolanou rétoriku popisuje C. Paul Vincent, Politics of Hunger: Allied Blockade of Germany, 1915–1919 (Athens, Ohio, 1985), str. 124–56.

18. 123. Korespondence Hitler – Balthasar Brandmayer, Mnichov, 21. 12. 1916, SA, str. 78. Nedávno spatřil světlo světa dopis, v němž také zdůrazňuje své odhodlání „hlásit se bezodkladně zpět k výkonu frontových povinností“: viz Sven Felix Kellerhoff, ‚Adolf Hitler sehnte sich nach seiner Ersatzfamilie‘, Die Welt, 2. 5. 2012.

19. 124. Korespondence Hitler – Wiedemann, leden 1917, SA, str. 80. Text tohoto dopisu není striktně vzato soudobý, protože pochází z následné spisové poznámky jeho nadřízeného důstojníka kapitána Wiedemanna (Fritz Wiedemann, Der Mann der Feldherr werden wollte. Erlebnisse und Erfahrungen des Vorgesetzten Hitlers im I. Weltkrieg und seines späteren persönlichen Adjutanten [Velbert, 1964]).

20. 125. Korespondence Max Unold – Wiedemann, Mnichov, 18. 8. 1938, Bundesarchiv Koblenz, N1720, Wiedemann 8.

21. 126. Viz Weber, Hitler’s First War, str. 197.

22. 127. Viz Dino E. Buenviaje, The Yanks Are Coming Over There: Anglo-Saxonism and American Involvement in the First World War (Jefferson, NC, 2017), str. 118–70.

23. 128. Viz Geoffrey Wawro, Sons of Freedom: The Forgotten American Soldiers Who Defeated Germany in World War I (New York, 2018).

24. 129. Viz Frank Trommler, ‚The Lusitania effect: America‘ s mobilization against Germany in World War I‘, German Studies Review, 32 (2009), str. 241–66; Jessica Bennett a Mark Hampton, ‚World War I and the Anglo-American imagined community: civilization versus barbarism in British propaganda and American newspapers‘, v Joel H. Wiener a Mark Hampton (eds.), Anglo-American Media Interactions, 1850–2000 (Londýn, 2007), str. 155–75.

25. 130. David Stevenson, With Our Backs to the Wall: Victory and Defeat in 1918 (Londýn, 2011).

26. 131. Podle plukovního rozkazu Antona von Tubeufa, 18. 4. 1918, se jednalo o Alžírské střelce z 45. divize: BayHSTA, no. 19, ‚Kriegstagebuch mit Anlagen, 1. 4. 1918–30.4.1918‘, fo. 58.

27. 132. Viz Weber, Hitler’s First War, str. 211.

28. 133. Hlášení F. Wiedemanna, 17. 7. 1918, BayHSTA, no. 10, ‚Stab Juli 1918‘, fo. 37.

29. 134. Hlášení II. praporu na velitelství pluku, BayHSTA, no. 17, ‚Kriegstagebuch mit Anlagen, 1. 9. 1918–30. 9. 1918‘, fo. 361. Postupné zdokonalování Američanů viz Mark Ethan Grotelueschen, The AEF Way of War: The American Army and Combat in World War I (Cambridge, 2007).

30. 135. Colin Ross, Unser Amerika. Der deutsche Anteil an den Vereinigten Staaten (Leipzig, 1941), str. 261–2.

31. 136. BayHSTA, no. 17, Kriegstagebuch (dále KTB) II. prapor, ‚Kriegstagebuch mit Anlagen‘, 1. 7. 1918 –31. 7. 1918, ‚July 1918, ‚Gefechtsbericht über die Marneschlacht‘, 19. 8. 1918; KTB II. prapor, odkazuje se na dvě události z 2. července (sl. 2) a 28. července (sl. 6).

32. 137. BayHSTA, Offiziersakte Hugo Gutmann, Kriegsarchiv, OP40983. Viz Weber, Hitler’s First War, str. 215–16, a Othmar Plöckinger, Unter Soldaten und Agitatoren. Hitlers prägende Jahre im Deutschen Militär 1918–1920 (Paderborn, 2013), str. 16–17.

33. 138. Viz Stevenson, With Our Backs to the Wall; a Jonathan Boff, Winning and Losing on the Western Front: The British Third Army and the Defeat of Germany in 1918 (Cambridge, 2012).

34. 139. Záznamy z válečných deníků o bojích s Francouzi (29. říjen 1918, fo. 18) a s Brity (20. říjen, sl. 9): BayHSTA, no 17, KTB II. prapor, ‚Kriegstagebuch mit Anlagen, 1. 10. 1918–31. 10. 1918‘; BayHSTA, ‚Gefechtserfahrungen in der Abwehrschlacht bei Bapaume‘, 3. 9. 1918, KTB II. prapor; BayHSTA, no. 17, KTB II. prapor, ‚Kriegstagebuch mit Anlagen, 1. 9. 1918–30. 9. 1918, fols. 5–8; BayHSTA, no. 19, KTB III. prapor: ‚Gefechtsbericht für 28 und 29. 9. 18‘ by Huber of 2 Company (dated 7. 10. 1918), str. 14 (no foliation).

35. 140. Viz Nick Lloyd, Hundred Days: The Campaign that Ended World War I (New York, 2014), str. 2–7, 115–32 et passim.

36. 141. Fridolin Solleder, ‚Ein ungleicher Kampf: 3 gegen 33, 12 Oktober 1918‘, ve Fridolin Solleder (ed.), Vier Jahre Westfront. Geschichte des Regiments List (Mnichov, 1932), str. 339.

37. 142. Viz Alexander Watson, Enduring the Great War: Combat, Morale and Collapse in the German and British Armies, 1914–1918 (Cambridge, 2008), str. 184–231; a Scott Stephenson, The Final Battle: Soldiers of the Western Front and the German Revolution of 1918 (Cambridge, 2009), str. 17–66.

38. 143. Viz Weber, Hitler’s First War, str. 93–4 et passim.

39. 144. Viz Timothy Ryback, Hitler’s Private Library: The Books that Shaped His Life (Londýn, 2009), str. 3–27.

40. 145. Weber, Hitler’s First War, str. 345; a Joachimsthaler, Hitlers Weg, str. 151.

41. 146. Joachimsthaler, Hitlers Weg, str. 127.

42. 147. Weber, Hitler’s First War, str. 141.

43. 148. Pace Lothar Machtan, Hitlers Geheimnis. Das Doppelleben eines Diktators (Berlín, 2001), a ‘Was Hitlers Homosexualität bedeutet. Anmerkungen zu einer Tabugeschichte‘, Zeitschrift für Geschichtswissenschaft, 51 (2003), str. 334–51.

44. 149. Joachimsthaler, Hitlers Weg, str. 157.

45. 150. Viz Klaus Schwabe, ‚World War I and the rise of Hitler‘, Diplomatic History, 38 (2014), str. 864–79; Gerhard Hirschfeld, ‚Der Führer spricht vom Krieg. Der Erste Weltkrieg in den Reden Adolf Hitlers‘, v Gerd Krumeich (ed.), Nationalsozialismus und Erster Weltkrieg (Essen, 2010); a Henrik Eberle, Hitlers Weltkriege. Wie der Gefreite zum Feldherrn wurde (Hamburk, 2014).

46. 151. Viz Eberhard Jäckel, Frankreich in Hitlers Europa. Die deutsche Frankreichpolotik im Zweiten Weltkrieg (Stuttgart, 1966), str. 13, který si povšiml tohoto kontrastu. Viz také Weber, Hitler’s First War, str. 329.

47. 152. Viz Weber, Hitler’s First War, str. 176–8.

48. 153. Viz korespondence Henry Grant (Hugo Gutmann)–Joseph Drexel, 6. 11. 1946, St Louis, Missouri, v BayHSTA, Offiziersakte Hugo Gutmann, OP 40983.

49. 154. Korespondence Wiedemann – Thomsen (kopie), 28. 9. 1939 (Thomsen byl vedoucí úřadu na ambasádě ve Washingtonu), Bundesarchiv Koblenz, Nachlass Wiedemann 6. Viz také Sven Felix Kellerhoff, ‚Wie Hitler seinen jüdischen Kompaniechef schützte‘, Die Welt, 6. 7. 2012.

3

„Kolonizace“ Německa

Léta následující bezprostředně po válce byla pro Německo dobou národní potupy. Císařství zaniklo, Versailleská smlouva připravila stát o velkou část území a nařídila obrovské reparace, Říše se propadla do hluboké ekonomické, politické a psychologické krize. Značnou část země okupovali cizí vojáci, často jiné barvy pleti. Německo se postavilo celému světu a prohrálo. Teď měli mnozí jeho obyvatelé pocit, že se stalo kolonií globálního systému. Zdálo se, že je v sázce sama biologická podstata německého lidu, který se musel vyrovnat s trvalou blokádou a následně s vyhlídkou na dlouhodobé zbídačení. Hitler tyto problémy prožíval osobně i politicky. Sám byl marginalizovaný ještě víc než většina ostatních. Turbulentními dozvuky války si hledal cestu jen s obtížemi. Také o stav Říše si dělal větší starosti než většina Němců. Hledal odpovědi a brzy je našel. Prapříčinu pokoření Německa rozpoznal v moci angloamerického a židovského mezinárodního kapitalismu, který se s pomocí nejrůznějších nástrojů, zejména revolučního komunismu, snažil udržet Říši v porobě. A tak začal s přispěním ostatních, ale v zásadě vlastními silami rozvíjet novou ideologii, která by dala světu kolem něj smysl. Na konci tohoto období pak dokázal stanovit komplexní diagnózu potíží Říše, i když na ně zatím ještě neměl lék. Vzhledem k tomu, jak hluboko Německo padlo, však Hitler očekával, že obrození národa potrvá celé generace.

Krátce po skončení války byl Hitler propuštěn z nemocnice. Do bavorského hlavního města se vrátil nikoli z vlastní vůle, ale protože mu to bylo nařízeno. Každopádně by se tam musel vrátit alespoň na formální rozpuštění útvaru. Na rozdíl od mnoha německých vojáků Hitler neusiloval o předčasnou demobilizaci.[155] Místo toho byl přidělen k náhradnímu praporu druhého bavorského pěšího pluku v Mnichově. Později tak Hitler nemluvil pouze o čtyřech válečných letech, ale o šesti letech strávených v uniformě,[156] z čehož lze soudit, že své další úsilí působení v armádě po listopadu 1918 považoval za součást své vojenské služby. Tak jako mnozí další, kteří zůstali v uniformě, a jako mnoho těch, kteří se vrátili k civilnímu životu, zůstal i Hitler psychologicky dál ve válečném stavu. Což vzhledem k přetrvávající spojenecké blokádě a možnosti, že se válka znovu rozhoří, budou-li mírové podmínky příliš tíživé, nebylo nijak překvapivé.[157] Podstatné je, že nevstoupil ani do polovojenské organizace Freikorps, ani do žádného uskupení pohraniční stráže, která bojovala se sousedy Německa na východě a kam se obvykle uchylovali kovaní „nacionalisté“.[158] V dubnu a květnu 1919 se Hitler nijak nepokoušel vzdorovat krátkodobé radikální vládě levicové Republiky rad, která nastala po smrti Kurta Eisnera, a snad k ní dokonce choval jisté sympatie.[159]

Poté náhle došlo ke třem formativním událostem. Zaprvé byl Hitler důstojnickým sborem vybrán, aby sloužil v armádní sekci, která se pod velením kapitána Karla Mayra věnovala propagandě a „osvětě“.[160] Evidentně měl tedy podle nadřízených pro takovou práci předpoklady. Část léta 1919 strávil na výcvikovém kurzu Reichswehru pro své nové služební zařazení a v tomto období navštívil i řadu přednášek na Mnichovské univerzitě.[161] Toto „vzdělávání“ zahrnovalo mimo jiné varování před nebezpečím bolševismu a stížnosti na úpadek velmocenského postavení Německa, který byl zčásti dáván za vinu židovským machinacím, ale také přednášky Gottfrieda Federa o nutnosti vymanit se z „dluhového nevolnictví“ a výpady proti finančnímu kapitalismu. Další lektoři přednášeli o tom, jak západ Německo ekonomicky deptá.[162] Historik Karl Alexander von Müller vykládal o ohromující moci angloamerického světa a nebezpečí „světové nadvlády Anglosasů“.[163] Hitler však nebyl jen pasivním příjemcem idejí Reichswehru, zvlášť když si přednášející často navzájem protiřečili.[164] Jak ještě uvidíme, jeho postupně se formující ideologie se od nich ve významných ohledech lišila, zejména v ještě větším důrazu na antikapitalismus a v osobitých názorech na zahraniční politiku.

Zadruhé byl Hitler mužstvem zvolen Vertrauensmannem – zástupcem vojáků (doslova jejich „důvěrníkem“) –, což byla funkce vytvořená vrchním velením za účelem zlepšení komunikace a vztahů s řadovými vojáky.[165] Z toho plyne, že už tou dobou musel získat podporu značné části svých spolubojovníků. Třetí významnou věcí pak byly zprávy o pokořujících konečných podmínkách Versailleské smlouvy z konce června 1919. Ty byly v obecných obrysech známé již od počátku května.[166] Jeden z Hitlerových bývalých druhů ve zbrani později vzpomínal na to, jak ho viděl pročítat si smlouvu ihned po jejím zveřejnění.[167] Její podrobné znění bylo klíčové, protože do té doby nebyly její katastrofální územní a finanční důsledky zřejmé. Navíc i poté, co její podmínky vešly ve známost, mnozí věřili, že jsou natolik neúnosné, že říšská vláda raději znovu vstoupí do války, než by je přijala.[168] Právě proto se tehdy rozhodl velitel flotily internované u orknejské Scapa Flow svěřené lodě raději potopit, než by je nechal použít k nátlaku na Německo. Šlo o válečný čin, ne o uraženou pýchu. V červenci 1919 nakonec Národní shromáždění smlouvu po zuřivé debatě přijalo. Následovaly masové veřejné nepokoje v mnoha německých městech, včetně Mnichova.

Dne 20. srpna 1919 se Hitler poprvé zapojil ve své jednotce Reichswehru do diskuse. O tři dny později přednesl celý projev na téma „Mírové podmínky a obnova“. Jde o jeho první známý významnější politický projev. Text se bohužel nedochoval, ačkoli pravděpodobné vyznění lze dovodit z poznámek učiněných nedlouho poté, o tom však více později. Již den nato Hitler prokazatelně promluvil na téma „Vystěhovalectví“.[169] O dva dny později uvádí zpráva Reichswehru, že měl „velmi dobrou, srozumitelnou a duchaplnou přednášku… o kapitalismu, během níž se dotkl, a vlastně nemohl nedotknout, židovské otázky“.[170] To byla první Hitlerova zaznamenaná zmínka o Židech a zcela evidentně byla učiněna v kontextu kapitalismu,[171] nikoli bolševismu či německé revoluce. Že nešlo o náhodu je zřejmé z dnes již proslaveného dopisu, který tři týdny nato, 16. září 1919, napsal Adolfu Gemlichovi.

Tento „dopis Gemlichovi“, který je Hitlerovým prvním dochovaným delším politickým textem,[172] definoval židovský „problém“ zčásti jako medicínskou záležitost. Hitler označil Židy za „rasovou tuberkulózu národů“. Tento „problém“ definoval částečně politicky, když Židy pasoval na „hybnou sílu revoluce“, jež zničila Německo. Zde ovšem neodkazoval na petrohradské události z roku 1917, ale na německé rady vojáků a pracujících v roce 1918. Největší důraz však Hitler kladl na zcela jiný aspekt tohoto „problému“. Zpočátku jeho antisemitismus nevycházel z antikomunistických, ale spíš z hluboce antikapitalistických kořenů.[173] Mluvil o „tancování kolem zlatého telete“, upřednostňování „mamonu“, „majestátu peněz“, „moci peněz“ a tak dále. Zdůrazňoval nadnárodní spřízněnost mezi německými Židy a Židy z Polska a Spojených států. Tvrdil, že Žid o sobě nikdy nemluví jako o Němci, Polákovi nebo Američanovi židovského původu, ale „vždy jako o německém, polském nebo americkém Židovi“. Zdá se, že ani dva roky po ruské revoluci neměl co říct k problematice komunismu, bolševismu či Sovětského svazu.[174] Hitler byl, jinými slovy, nepřítelem Židů dřív, než se stal otevřeným nepřítelem ruského bolševismu.

Nic z toho nijak zvlášť nepřekvapí. Antisemitismus obecně a antikapitalistický antisemitismus zvlášť byly stálou součástí německé politiky a politického myšlení už od druhé poloviny 19. století.[175] Byly zavedeným prvkem v německých pravicových stranách a organizacích, jakou byla například Německá národně lidová strana (Deutsch-Nationale Volkspartei, DNVP), Společnost Thule a Pangermánská liga. Některé skupiny, jako Liga proti dluhovému otroctví (Kampfbund gegen Zinsknechtschaft) a Národní odbory (Völkische Gewerkschaften), byly přímo zaměřené proti „židovskému“ kapitalismu.[176] Důležitější však bylo, že nepřátelství vůči mezinárodnímu kapitalismu, tedy síle, jíž byla přisuzována porážka Německa, převládalo i v poselství indoktrinátorů Reichswehru, jemuž byl Hitler vystaven. Tak či onak byl antisemitismus v Německu a snad i obecněji v Evropě historicky nerozlučně spjatý s antikapitalismem (zvláště tím mezinárodně orientovaným). Ani v případě Hitlera nemá význam mluvit o jednom bez druhého.

Kromě prvních přednášek pro Aufklärungskommando a dopisu Gemlichovi Hitler také poprvé zasáhl do poloveřejné debaty v mnichovské pivnici Sterneckerbräu. Dne 12. září 1919 byl vyslán jako pozorovatel na schůzi okrajové „Německé dělnické strany“ (Deutsche Arbeiterpartei, DAP). Když se jeden z posluchačů, profesor Adalbert Baumann, vyslovil pro odtržení jižního Německa od Říše pod vedením Bavorska,[177] Hitler se do něj rázně pustil a v podstatě svého protivníka vyštval ze sálu. Předseda mnichovské buňky DAP Anton Drexler později s obdivem poznamenal: „Proboha, ten má ale vyřídilku. Ten by se nám hodil.“[178] Toto střetnutí bylo významné hned ve dvou ohledech. Zaprvé vedlo k tomu, že Hitler koncem měsíce vstoupil do strany. Možná to bylo na Mayrův rozkaz,[179] ale spíše se pro to rozhodl z vlastní vůle.[180] Rychle se stal jedním z jejích nejvýznamnějších řečníků, i když na počátku ho ještě zastiňovali Dietrich Eckart a Gottfried Feder. Zadruhé byla výměna názorů s Baumannem jen první z celé řady čím dál prudších konfrontací mezi Hitlerem a bavorskými separatisty a partikularisty, které rozhořčilo okleštění práv zemí, z nichž se skládalo někdejší císařské Německo, v rámci Výmarské ústavy.[181]

Od půli listopadu 1919 zahájil Hitler ve svých veřejných projevech sérii rozsáhlých útoků proti úhlavnímu nepříteli – „absolutním nepřátelům Anglii a Americe“. Právě Británie byla odhodlána zabránit Německu v opětovném vzestupu mezi světové mocnosti, aby neohrozilo její „světový monopol“. „To byl také důvod, proč se s námi pustili do války,“ prohlašoval Hitler. „A nyní Amerika. Jako země mamonu musela do války zasáhnout, aby nepřišla o peníze, které půjčila.“[182] Zde explicitně propojil svou kritiku kapitalismu s nepřátelským chováním západní koalice. To úzce souviselo s Hitlerovým antisemitismem. „Američané stavějí obchod nade vše. Peníze jsou peníze, i když jsou nasáklé krví. Pro Žida je tou nejsvětější věcí jeho peněženka,“ prohlašoval a dodával: „Amerika by zaútočila nezávisle na tom, co dělaly naše ponorky.“[183] Je pozoruhodné, že zde už používal výrazy „Američané“ a „Židé“ takřka jako synonyma.

Hitlerovo hluboké nepřátelství vůči anglosaským mocnostem bylo sice formováno jeho antisemitismem, ale zároveň existovalo samostatně a, což je klíčové, tomuto antisemitismu předcházelo. Koneckonců strávil téměř celou válku bojem proti „Angličanům“ a ke konci proti Spojeným státům. Nepřítelem Britů – a také Američanů – se tak stal Hitler dřív než nepřítelem Židů.[184] Vlastně se stal nepřítelem Židů hlavně kvůli svému nepřátelství k anglosaským kapitalistickým mocnostem. Hitler to nemohl vyjádřit jasněji: „Bojujeme proti Židovi,“ oznámil na veřejné schůzi začátkem ledna 1920, „protože to on nám brání bojovat proti kapitalismu.“[185]

Zbytek nepřátel Německa oproti tomu spadal do druhé a umírněnější kategorie. Rusové a Francouzi se podle této argumentace stali nepřáteli „v důsledku své politováníhodné situace či nějakých jiných okolností“.[186] Hitler nebyl v žádném případě slepý, pokud šlo o rozsah francouzského antagonismu, ale je pozoruhodné, že ve svých projevech věnoval mnohem větší prostor finančním podmínkám smlouvy a také mezinárodní blokádě, než územním ztrátám ve prospěch bezprostředních sousedů Německa. Toto zaměření na sílu angloamerických mocností a stále častěji také Spojených států, ať už s antisemitismem nebo bez něj, nebylo v Německu a ani v Evropě obecně nijak neobvyklé. Odráželo mnohem širší poválečné zaujetí nezměrnou globální mocí USA.[187] Jak ještě uvidíme, bylo veškeré Hitlerovo smýšlení i politika Třetí říše po roce 1933 v podstatě reakcí na tuto moc.

Rozbor porážky začlenil Hitler do samého středu svého světonázoru. Zde hrály významnou roli údajné trhliny v německé společnosti, ten „vnitřní internacionalismus“, o němž se zmiňoval už v průběhu samotné války. Tím Hitler myslel zejména Nezávislou sociálnědemokratickou stranu (Unabhängige Sozialdemokratische Partei Deutschlands, USPD), která údajně stavěla loajalitu ke svým třídním soudruhům nad loajalitu k národu; výhrady neměl k jejich socialismu, ale k jejich internacionalismu. Bylo to stejné znepokojení jako v případě kapitalismu, který Hitler odmítal v jeho globální, ale jak uvidíme, nikoli nezbytně v jeho lokální „národní“ podobě. Na mušku si bral i německý partikularismus, zejména ten bavorský, který ohrožoval integritu Říše. Principiálním vnitřním nepřítelem však byli Židi, kteří „bodli Německo do zad“, ačkoli právě tuto konkrétní frázi používal Hitler jen zřídka.[188] To vše může budit dojem, že Hitler, tak jako mnoho dalších Němců, svaloval vinu za německou porážku primárně na obětní beránky uvnitř země a nikoli na fakt, že stáli proti síle mocností Dohody. Ve skutečnosti však Hitler nikdy nezastával názor, že lze tuto katastrofu vysvětlit pomocí jediné vnitrostátní příčiny, a kdyby tomu tak bylo, byla by značná část jeho myšlenkových pochodů, zejména v kontextu pozdější honby za Lebensraumem, nevysvětlitelná. Eliminace Židů a odstranění nesvárů na domácí frontě, uvnitř Německa, byly podmínky pro obnovu Říše sice nezbytné, nikoli však postačující.

Hitler si dobře uvědomoval průmyslovou sílu Britského impéria a Spojených států, ale dle jeho názoru nerozhodly boj proti Angloameričanům za 1. světové války výhradně materiální faktory. Jeho vize mezinárodní politiky se v zásadě soustředila na lidský faktor. Podle něj přestavoval konec 19. a začátek 20. století impozantní demografický souboj, který Německá říše velkolepým způsobem prohrála. Nedokázala nabídnout nadbytečné populaci žádná východiska, ať už prostřednictvím hospodářské či územní expanze, a důsledkem byla emigrace milionů Němců. Nepřátelé Říše si mezitím vybudovali obrovská impéria, která pak dokázali zužitkovat a přetavit v sílu na evropském bojišti. Hitler si stěžoval, „že Dohoda posílala své pomocníky z řad cizích národů vykrvácet na evropských bojištích“.[189] Měl s tím osobní zkušenost, vždyť se takto v roce 1915 střetl s (britskými) indickými jednotkami a v roce 1918 s (francouzskými) alžírskými Zuávy. Hitlerovo znepokojení se dál prohloubilo, když spatřil Afričany a Maročany, kteří tvořili část francouzských okupačních sil ve 20. letech. Obvinil Francii, že „jenom čeká na teplejší období, aby mohla na [naši] zemi poslat armádu 800 – 900 000 černochů, kteří dokončí dílo totálního zotročení a zneuctění Německa“.[190] Hitlerovy obavy tedy nebyly pouze rasového, ale i strategického charakteru: bál se, že Francie využije k útisku Německa posily z Afriky, zbraň, kterou už Německo k dispozici nemělo, protože v důsledku války o své podstatně menší zámořské impérium přišlo.

Hlavní hrozbou, kterou evropská impéria představovala, však nebylo nasazení mužů z „porobených ras“, ale z kolonií osídlených bílými osadníky. Mezi nejhrozivější britské jednotky na západní frontě patřily kanadské, australské a novozélandské útvary. Byly početné, dobře živené, ve formě, vysoce motivované a často extrémně násilnické.[191] Ještě horší pak byla skutečnost, že se během války vraceli Němci, jež Říše v 19. století „vyvážela“ kvůli nedostatku půdy, která by je uživila, a nyní proti ní bojovali v řadách amerického vojska. Jak ještě uvidíme, Hitler se ve svých pozdějších projevech opakovaně vracel k okamžiku, kdy se poprvé setkal s americkými zajatci. Otázka vystěhovalectví byla tématem jeho druhého známého významného projevu ze září 1919 a představovala i základ jeho dalšího proslovu, který se týkal vnitřní kolonizace Německa. Jeho sponzora, kapitána Mayra, Hitlerovy myšlenky na toto téma zaujaly natolik, že vyslovil záměr „vydat tuto oficiální zprávu vhodným způsobem tiskem, ať již zkrácenou, nebo v plném znění“.[192] Emigrace byla v poválečném Německu běžnou součástí každodenního života a věnovaly se jí dokonce jedny celé mnichovské noviny, Der Auswanderer („Emigrant“).[193]

Ale i když Hitler nebyl ani zdaleka jediný, koho emigrace v té době znepokojovala, tyto obavy neměly podle všeho v širším hodnocení války nijak zvláštní význam. Právě v tom spočívá jeho specifický příspěvek do debaty o obrození německého národa a jedna z nejdůležitějších lekcí, které si z války odnesl. Od této chvíle stála otázka vystěhovalectví, a s ní související problém Ameriky, v samém centru Hitlerových úvah.

Je pozoruhodné, že se Hitler ve svých úvahách bezprostředně po válce, a vlastně ještě nějakou dobu po ní, nijak vážněji nezabýval mocí Ruska, respektive Sovětského svazu.[194] Na druhou stranu by nás to nemělo překvapit, když si uvědomíme, že hlavním nepřítelem Německa byli západní spojenci a Rusko bylo poraženo už v roce 1917. Hitler si nedělal starosti ani s komunismem coby vnější hrozbou. V té době nebyl vliv pobaltského emigranta a zuřivého antibolševika Alfreda Rosenberga nijak velký, a navíc do setkání těchto dvou mužů zbývalo ještě několik měsíců.[195] Jako mnoho dalších Němců[196] vnímal i Hitler bolševismus jako nemoc, která vyřadila Rusko z války a o rok později pak podkopala německou schopnost odporu. Sovětské invaze se však nebál, a to ani po vítězství Rudých v občanské válce. Hitler se spíše obával, že komunismus zničí poslední zbytky německé suverenity tváří v tvář Dohodě. „Hrozící záplavy bolševiků se není třeba obávat v důsledku bolševických vítězství na bitevním poli,“ varoval, „ale spíš jako jednoho z důsledků plánovaného rozvratu našeho vlastního národa“, který jej nechá napospas mezinárodnímu velkokapitálu.[197] Je podstatné, že Hitler ve svých prvních projevech po roce 1919 neplýtval na Sovětský svaz slovy, pouze předpovídal, že je mu předurčeno stát se „kolonií Dohody“. To znamená, že kapitalismus a komunismus nebyly pro Hitlera jen dvěma rovnocennými stranami téže antisemitské mince. Bolševismus hrál podle něj evidentně podřadnou úlohu. Jeho funkcí v angloamerickém plutokratickém systému bylo podrývat národní ekonomiky nezávislých států a připravit je na převzetí silami mezinárodního kapitalismu.

Oproti tomu byl Hitler hluboce znepokojen německým separatismem, zejména v Bavorsku. V lednu 1920 se v jednom ze svých prvních významných projevů opřel nejen do separatismu, ale i do bavorského „partikularismu“, tedy poněkud umírněnějších federalistických aspirací. Ty mohly podle něj prospět pouze těm, kdo si přáli „zničit“ Říši, ať už se nacházeli v Mnichově, Berlíně, Paříži, nebo Londýně; tyto tendence přispívaly k politice „obklíčení“. Hitler také odsuzoval antipruské nálady, které se v Bavorsku šířily napříč politickým spektrem. Navíc neviděl rozdíl mezi separatismem a federalismem, na jejichž rozlišování mnozí obyvatelé Bavorska trvali. Deník Rosenheimer Tagblatt si stěžoval, že „Hitler se skandálně pokoušel zmást své posluchače prohlášením, že federalismus je v podstatě synonymem pro separatismus“.

Ve své rétorice Hitler odmítal alternativu ve formě „unitárního či federálního státu“ a prosazoval „stát sjednocený proti vnějšímu světu“, který by Otčinu ochránil před záplavou rasových nepřátel. Ve stejném duchu odsuzoval i myšlenku „Podunajské konfederace“, která by podle něj znamenala závislost Bavorska na českém a francouzském uhlí. „Lepší bolševická Velkoněmecká říše,“ hřímal Hitler na stranické schůzi, „než jižní Německo závislé na Francouzích a Češích.“[198] Toto prohlášení jasně ukazovalo, že považoval bavorský partikularismus za mnohem větší – nebo alespoň bezprostřednější – hrozbu než komunismus. V praxi byl Hitler evidentně podporovatelem unitárního státu. Jeho naprosté odmítání federalismu odlišovalo NSDAP nejen od značné části umírněnější pravice, ale i od mnohých těch, kterým byl národní socialismus blízký v téměř všech ostatních ohledech. Svůj názor vysvětlil podrobněji v dopise rakouskému národnímu socialistovi, ale zároveň odpůrci Anschlussu, Dr. Walteru Riehlovi. Na rozdíl od jiných politických stran kladl Hitler „největší důraz na naprosté sjednocení všech německých kmenů bez ohledu na předchozí občanství“. Jen to by podle něj zajistilo „německému lidu ve světě status, který si díky svému počtu a kultuře oprávněně zaslouží“. To ovšem vyžadovalo shodnout se na „ústředním bodu veškeré státní správy a organizace“.[199]

V této době také v Hitlerových úvahách povětšinou absentuje jakýkoli vážnější antislavismus, tedy alespoň v zaznamenaných soudobých poznámkách.[200] Jistě, i on sdílel patriotické pobouření z požadavků nového polského státu.[201] Polského nacionalistického vůdce Korfantyho odsoudil jako „náčelníka lupičů, polského hrdlořeza a vrahouna“ a jeho následovníky jako „polskou zlodějskou sebranku“.[202] „Celá politika všech těch Bethmann-Hollwegů vůči Polákům,“ prohlašoval s odkazem na přístup prosazovaný před rokem 1918, „ztroskotala na nepochopení polské národní nenávisti. Založení polského státu bylo největším zločinem proti německému lidu.“[203] Hitlerovy poznámky v této souvislosti vycházely z národnostních a nikoli rasových ohledů, stejně jako byly z národnostního a nikoli rasového hlediska formulovány jeho údajné obavy z Čechů ve Vídni – zmiňované ovšem až později v Mein Kampfu. Je také zajímavé, že odmítl povolit členům NSDAP účast na protipolských povstáních v Horním Slezsku,[204] která očividně považoval za bezvýznamná. V té době považoval Hitler Slovany za oběti židovského kapitalismu, což byl osud, jenž sdíleli s Němci, a doufal, že bude v Sovětském svazu obnoven „skutečný“ ruský duch. Po žádných územních ambicích směrem na východ nebylo zatím ani vidu. Tehdy ještě necítil vůči Rusům nepřátelství, ale hlavně lítost.

Koncem března 1920 se Hitler nadobro svlékl z armádní uniformy. Tou dobou už byly jasně patrné některé z hlavních rysů jeho světonázoru, vyjadřovaného konzistentně v soukromé korespondenci, na veřejných schůzích i v novinových článcích: strach ze západních spojenců, zejména z Británie, hluboké znepokojení demografického charakteru ze Spojených států, agresivní nepřátelství vůči mezinárodnímu kapitalismu, přesvědčení o podvratných účincích socialismu a komunismu a samozřejmě nesmiřitelný antisemitismus. Do roku 1914 nebylo nic z toho patrné. Strach z Británie a ze „světa plného nepřátel“ vyjádřil poprvé až na počátku válečného konfliktu. Zbytek byl reakcí nikoli na porážku jako takovou, dokonce ani na revoluci, ale na důsledky porážky. Až Versailleský mírový systém naplno ukázal význam listopadu 1918. Právě to bylo tématem jeho prvního známého politického projevu a také jeho pozdějším úvahám vévodily důsledky mírové smlouvy. Na rozdíl od většiny nacionalistů byly pro Hitlera územní ztráty tím nejmenším – jak jsme viděli, mnohem větší starosti si dělal s dlouhodobými dopady trvalého dluhového otroctví, neustávající blokády a následného prudkého vzestupu vystěhovalectví. Jinými slovy, Hitlera nestvořila válka, a dokonce ani revoluce, Hitlera stvořil až mír.

Počátkem roku 1920 si Hitler našel hned dva nové domovy. Po odchodu z armády si obstaral ubytování jako podnájemník Ernsta a Marie Reichertových v Thierschstrasse č. 41, na vnitřním mnichovském předměstí Lehel. Bylo to velice skromné bydlení ve čtvrti obývané dělníky a nižší střední třídou. Hitler byl bezproblémový podnájemník, který nezamykal, a když právě nebyl doma, což bylo často, nechával manželům Reichertovým k dispozici svůj gramofon a knihy. Nevíme přesně, co četl, ale nejohmatanější dochované svazky z jeho sbírky se týkají historie a umění, zatímco ty o rase a okultismu vypadají nečteně.[205] Hitler se chodíval koupat do nedalekých veřejných lázní, Müllersches Volksbad. Jedním z jeho sousedů byl Hugo Erlanger, židovský veterán z 1. světové války, který v přízemí provozoval obchod s pánským oblečením a sportovním vybavením. Osmnáct měsíců nato koupil celý dům, takže se vlastně stal Hitlerovým domácím.[206] Tito dva se často potkávali a zdvořile se zdravili. Erlanger – který byl zanedlouho Třetí říší vyvlastněn – si později nedokázal vybavit z Hitlerovy strany žádné nepřátelství. To vrhá na Hitlerovu politiku a osobnost zajímavé světlo. Na jeho niterném antisemitismu bylo očividně něco abstraktního, co mu nebránilo ve vřelých osobních vztazích s jednotlivými Židy, což ovšem mezi antisemity není ojedinělé ani dnes.

Jeho novým profesním a politickým domovem se stala DAP, která byla v průběhu roku 1920 přejmenována na „Národně socialistickou německou dělnickou stranu“, tedy NSDAP. Tou dobou už byl Hitler na místní pravicové scéně uznávanou veličinou. V půli března 1920, kdy byl technicky vzato ještě v armádní službě, odletěl uprostřed Kappova puče na Mayrův rozkaz do Berlína, kde jej Dietrich Eckart představil Erichu Ludendorffovi, legendárnímu generálovi z 1. světové války. Neexistuje žádný důkaz, že by Hitler v této fázi plánoval převzít celou stranu, nebo že by ji vnímal jako prostředek k uchvácení moci. Růst NSDAP poté, co do ní vstoupil, byl sice pozoruhodný a její sociální složení nápadně různorodé,[207] ale celkový počet členů byl dosud skromný. Také expanze do regionů byla pomalá – první stranická organizace mimo Mnichov vznikla v dubnu 1920 v Rosenheimu a další o čtyři měsíce později (v srpnu 1920) ve Starnbergu. Koncem roku 1919 měla DAP pouhých 195 členů. V červenci 1920 už jich bylo 1100 a koncem roku přes 2000. To ovšem ani zdaleka nestačilo na nějaký volební výsledek a i kdyby, Hitler veškeré snahy dostat se do parlamentu z „morálních a finančních důvodů“ zakázal.[208]

Hitler byl přesvědčen, že bez propagandy je politická organizace zbytečná.[209] Jeho hlavním zájmem v tomto okamžiku bylo využít stranu jako platformu pro šíření a další rozpracování vlastních myšlenek. V únoru 1920 se podílel na sepsání pětadvacetibodového programu NSDAP (technicky vzato dosud DAP), i když není jisté, zda mu lze přisuzovat jeho výhradní autorství.[210] První čtyři body se týkaly národní integrity, zahraniční politiky a územní expanze. Další čtyři se pak zabývaly rasou, zejména ostrou kritikou Židů. Svým voláním po „sjednocení všech Němců pod křídly Velkoněmecké říše na základě práva národů na sebeurčení“ obrátil Hitler Wilsonovu myšlenku „sebeurčení“ proti Spojencům.[211] A nejen to, požadoval „zemi a půdu (kolonie), které nakrmí náš lid a které budeme moci osídlit nadbytečným obyvatelstvem“, což představuje první jednoznačnou formulaci toho, co se později stalo jeho konceptem Lebensraumu. Zeměpisnou polohu těchto budoucích „kolonií“ Hitler nijak blíže nespecifikoval, ale zdá se, že v tomto okamžiku měl na mysli zámořská území. Další body brojily proti „dluhovému otroctví“, volaly po rozbití a znárodnění velkých průmyslových kartelů, po rozšíření výplaty starobních důchodů, po pozemkové reformě, včetně vyvlastňování pro veřejné blaho, a po silné centrální říšské autoritě, s neomezenou mocí Reichstagu, tedy Říšského sněmu, vydávat zákony pro všechny regiony. Z hlediska domácí politiky byli hlavním cílem programu Židé, kapitalismus a německý separatismus, spíše než komunismus jako takový. V zahraniční politice si tento program nebral na mušku Sovětský svaz, ale spíš západní mocnosti, když požadoval životní prostor nikoli na východě, ale v zámořských koloniích, od nichž bylo nyní Německo odříznuto.

Velkou pozornost věnoval Hitler také ikonografii podtrhující toto poselství. Černá svastika v bílém kruhu na rudém podkladě, kterou sám navrhl, byla poprvé vyvěšena jako oficiální stranický emblém na salcburské schůzi v srpnu 1920.[212] V jednom z mála svých výletů na pole okultních věd vyzdvihoval Hitler svastiku jako „symbol slunce“, který pomáhá udržovat „kult“ světla v rámci „komunity založené na árijské kultuře“, nejen v Evropě, ale též v Indii a v Japonsku. Použití černé, bílé a červené barvy, typických pro staré císařství, bylo úmyslnou urážkou černé, červené a zlaté vlajky výmarské republiky. „Rudá značí socialismus, bílá nacionalismus a svastika antisemitismus,“ vysvětloval později.[213] Diagonálním posunem celého symbolu Hitler chytře vyvolal dojem dynamiky a pohybu.[214] O čtyři měsíce později už dohlížel na nákup listu Völkischer Beobachter a vydavatelství Franz Eher Verlag, financovaný zčásti půjčkou z tajného fondu Reichswehru, za niž se zaručil Dietrich Eckart. Strana tak získala mediální platformu s nákladem 8 000 – 17 000 výtisků, které vycházely třikrát týdně. 8. února 1923 se stal Völkischer Beobachter po mnoha peripetiích deníkem.[215] Jako hlavní orgán NSDAP publikoval zprávy o stranických aktivitách, ale zároveň byl i hlavním komunikačním prostředkem s řadovými členy, který mohl Hitler využívat k neustálému omílání a prosazování svého ideologického poselství.[216] Strana pak propagovala Hitlera jako „charismatického“ vůdce, který je předurčen k tomu, aby vyvedl Německo z poroby.[217]

V průběhu dalších patnácti měsíců měl Hitler program nabitý projevy v hlavních mnichovských pivnicích. Pózy si nacvičoval před zrcadlem. Do konce roku stihl sedmadvacet vystoupení v Mnichově a dvanáct mimo něj, například v Bad Tölz, v Rosenheimu a dokonce ve Stuttgartu. Počet posluchačů se v jednotlivých případech pohyboval od 800 do zhruba 2000. Koncem září a začátkem října 1920 podnikl Hitler několik cest do Rakouska a také do sousedního Württemberska, kde podporoval volební kampaň Národní socialistické strany. Počátkem roku 1921 si přišlo jeho řeč o Versailleské smlouvě do cirkusu Krone poslechnout zhruba 5600 lidí. Jeden z očitých svědků, jeho první životopisec Konrad Heiden, vzpomíná, že tajemství úspěchu jeho projevů spočívalo v tom, že z obecenstva nedělal „posluchače“, ale „účastníky“.[218]

Docházelo však i k přešlapům. Například Hitlerův oportunistický pokus oslovit mnichovský dav zhruba 20 000 lidí, kteří v únoru 1921 spontánně dorazili na protestní shromáždění proti reparacím před Feldherrnhalle, byl přehlušen shromážděnými kapelami, které spustily právě ve chvíli, kdy zahájil svou řeč.[219] Také je třeba mít na paměti, že mnozí členové strany Hitlera nikdy osobně neviděli, ani neslyšeli.[220] Obecně však platí, že jeho popularita dál rostla, až začal jako veřejná tvář strany zastiňovat její nejznámější řečníky, včetně Gottfrieda Federa a Dietricha Eckarta. Navzdory své poněkud tajuplné auře – Hitler se odmítal nechávat fotografovat – se stal známým „jménem“ bavorské politiky. I po odchodu z armády si udržoval dobré vztahy s bavorským Reichswehrem, který ho v zásadě odchoval. V polovině května 1921 se Hitler setkal s premiérem Gustavem von Kahrem, a byl tak Bavorskem „oficiálně“ uznán jako součást místní politické scény.[221] „Dokázal to“.

Hitler vstoupil do již existující strany, nezakládal si novou. To ovšem znamenalo, že musel spolupracovat s ostatními a v rámci struktur, které dosud neměl pod kontrolou a kterým ani nedominoval. Kolegiální základy strany položil on sám, když v prosinci 1919 zkoncipoval jednací řád a stanovy strany. „Cíle naší strany jsou natolik rozsáhlé,“ napsal, „že jich lze dosáhnout pouze prostřednictvím organizace, která je zároveň semknutá i flexibilní.“[222] Tvrdil, že řídicí výbor strany nemůže účinně odvádět svou práci, pokud nemá důvěru značné části svých členů a pokud si jeho členové navzájem nevěří. „To prvé,“ prohlašoval, „vyžaduje volby všech členů výboru, včetně jeho předsedy, členstvem na otevřeném shromáždění.“ „To druhé,“ pokračoval, „zcela vylučuje jakoukoli formu kontroly prostřednictvím nadřízené či paralelní řídicí struktury, ať už by šlo o užší kruh či lóži.“ Jinými slovy: Disciplína ano, diktatura ne. Počáteční forma organizace strany tak byla kvazidemokratická, v neposlední řadě proto, že spolčovací zákon, který řízení všech podobných sdružení v Německu upravoval, nedával Hitlerovi a jeho kolegům na výběr.

V tomto období Hitler spolupracoval s celou řadou osob neformálním a často nehierarchickým způsobem a ne vždy se jednalo o straníky. Jeho nejbližším spolupracovníkem byl Rudolf Hess, veterán z 1. světové války, který vyrůstal v Egyptě. Datum jejich prvního setkání (k němuž patrně došlo v květnu 1920) je sporné, ale s jistotou víme, že do NSDAP vstoupil Hess v červenci 1920.[223] Jedním z klíčových Hitlerových partnerů byl také důstojník Reichswehru Ernst Röhm. Schůzky s ním jsou doloženy od počátku roku 1920, ovšem k prvním kontaktům mohlo dojít i podstatně dříve.[224] Hitler často jednal i se zaměstnanci listu Völkischer Beobachter, zejména s jeho šéfredaktorem, dramatikem Dietrichem Eckartem, a s jeho zástupcem Alfredem Rosenbergem, německým běžencem, který uprchl z Pobaltí před ruskou revolucí a později ovlivnil Hitlerův názor na Sovětský svaz;[225] redaktorem těchto novin byl i jeho spolubojovník ze stejného pluku Hermann Esser. Ve vzácně vstřícném gestu Hitler výslovně uznal, že je Eckartovi zavázán za jeho pomoc s Völkischer Beobachterem a Rosenbergovi za „teoretické prohloubení stranického programu“.[226] Koncem roku 1920 se setkal s Maxem Erwinem von Scheubner-Richterem,[227] který byl za 1. světové války zděšen masakrem Arménů ve městě Erzurum ve Východní Anatolii, jehož byl jako německý konzul svědkem. Patrně právě od něj získal Hitler své přesvědčení, že se Němci nesmějí stát „národem jako Arméni“, tedy obětí cizích utlačovatelů.[228] Zhruba ve stejné době se Hitler poprvé setkal s Gregorem Strasserem, lékárníkem z Landshutu. Do vážného sporu se dostal pouze s Karlem Harrerem, jedním z původních vůdců DAP, jenž chtěl, aby strana zůstala jakousi obskurní sektou, zatímco Hitler a Drexler chtěli vybudovat masové hnutí. Počátkem roku 1920 byl Harrer odsunut na vedlejší kolej a do konce následujícího roku byl vyloučen úplně.

Hitler byl touto dobou už patrně nejznámějším členem strany, nic ale nenapovídalo tomu, že by ji snad toužil vést. Možná to bylo kvůli dlouhému časovému horizontu, který by podle něj v té době vyžadovalo uchvácení moci v Německu, obnovení národní důstojnosti a síly a následné opětovné prosazení autority Říše na mezinárodní scéně. Vzhledem k bídnému stavu země bezprostředně po uzavření Versailleské smlouvy by byla její obnova opravdu pomalá. V dané chvíli tedy nebyla naléhavě zapotřebí politická organizace, ale zajištění financování a propagandistická práce, která by umožnila co nejrozsáhlejší rozvoj a šíření poselství. Právě tohle, spíš než nějaký pokus přinutit stranu přijmout jeho ničím neomezené vedení, byl patrně důvod, proč Hitler v prosinci 1920 oznámil své „trvalé odstoupení z [řídicího] výboru strany“ a (méně nápadné) odstoupení z jejího „tiskového výboru“.[229] Prohlásil však, že je připraven dál řečnit jménem strany, kdykoli bude zapotřebí. Zdá se, že myšlenka, že by mohl nad stranou převzít absolutní kontrolu, nepocházela od něj, ale od ostatních. Například Drexler v půli února 1921 napsal: „(…) každé revoluční hnutí musí být vedeno diktátorem a z toho důvodu pokládám za nejvhodnějšího kandidáta pro naše hnutí právě našeho Hitlera“.[230] V prvních zhruba osmnácti měsících Hitlerovy politické kariéry tak byla jeho pozice poměrně nejasná. Stal se sice předním organizátorem sbírek, hlavním řečníkem strany a její veřejnou tváří, nebyl však jejím vůdcem a po jistou dobu dokonce ani členem vedoucího výboru.

K uchvácení vedení celého hnutí pak Hitlera nevedlo ohrožení vlastního postavení, ale ohrožení stranických idejí a stranického programu.[231] Anton Drexler a mnozí další byli přesvědčeni, že se ve stísněném prostředí radikálních nacionalistů té doby nejlépe prosadí po sloučení s názorově spřízněnými skupinami. Hitler se všem takovým snahám bránil, hlavně protože hrozilo narušení toho, co považoval za největší plus strany – její ideologické soudržnosti. Konflikt tak vyvolala až Drexlerova touha spojit síly s Německou socialistickou stranou (Deutschsozialistische Partei, DSP), jejíž geografické těžiště se nacházelo daleko na severu a která mohla NSDAP teoreticky zajistit v rámci Německa mnohem větší dosah. Koncem března 1921 probíral Drexler s DSP možnosti dalšího postupu na jejich stranickém sjezdu v durynském Žiči a o pár měsíců později následovala debata s vůdcem francké DSP Juliem Streicherem. Zahájil také jednání s radikálním nacionalistickým ideologem Otto Dickelem, šéfem německého odborového sdružení „Deutsche Werkgemeinschaft“, členem NSDAP a příležitostným stranickým řečníkem, který se snažil sloučit všechna antisemitská a radikálně nacionalistická sdružení.[232] Hitler vehementně protestoval, v neposlední řadě proto, že ho DSP o dva roky dřív do svých řad nepřijala,[233] a když jeho snahy odvrátit sloučení selhaly, raději ze strany 11. července 1921 zcela vystoupil. Svůj čin poměrně obsáhle zdůvodnil o pár dní později.[234]

NSDAP, jak tvrdil, byla založena na „základě extrémních rasových názorů a odmítá jakoukoli formu parlamentarismu“, včetně jeho současné inkarnace. Měla být výrazně odlišná od všech ostatních „takzvaně národních hnutí“ a byla vybudována tak, aby co nejlépe posloužila při „boji za rozdrcení židovsko-mezinárodní nadvlády nad naším lidem“. NSDAP byla také „sociální nebo spíš socialistickou stranou“, jejíž stanovy říkaly, „že sídlem jejího vedení je Mnichov a musí zůstat Mnichov, teď i na věky věků“. Tento program, pokračoval Hitler, byl odsouhlasen jako „neměnný a neporušitelný před tisícihlavým publikem a označen za žulové základy hnutí na více než stovce masových shromáždění“.[235] Nyní byly tyto principy podle Hitlera pošpiněny plánem sloučit se s jinou stranou, dohodou z Žiče přesunout hlavní stan do Berlína a vyhlídkou na to, že budou nahrazeny programem Otto Dickela, který Hitler odsuzoval jako „nesmyslnou, nepevnou [a] houbovitou věc“. Konkrétně měl námitky proti Dickelovu přesvědčení, že se Británie vymaňuje z židovské nadvlády, a proti jeho obdivu k Židu Waltheru Rathenauovi. Nezajímala ho organizace, ale propaganda, nikoli byrokratická moc, ale síla myšlenek.

Svůj návrat do strany Hitler nekompromisně podmiňoval splněním několika podmínek. Zaprvé požadoval do osmi dnů „bezodkladné svolání mimořádného valného shromáždění členstva“, za účelem náhrady stávajícího výboru nově zvoleným výborem pod vlastním předsednictvím. Navíc žádal „diktátorské pravomoci pro okamžité ustanovení pracovní skupiny s úkolem nemilosrdně očistit stranu od zahraničních živlů“, které ji „infiltrovaly“. Zadruhé požadoval „nezměnitelné přijetí principu, že sídlo hnutí je a zůstane v Mnichově“ a že bude místní Ortsgruppe München jeho hlavním stanem až do doby, kdy bude možné založit celonárodní organizaci. Zatřetí trval Hitler na tom, že se již nebude dále „měnit program ani název“, a to nejméně šest let. Kdo by prosazoval něco takového, měl být vyloučen. Začtvrté prohlásil, že by NSDAP neměla spojovat síly s DSP. Dokonce stanovil, že by nemělo docházet ke sloučení s žádnými jinými skupinami, jen k jejich „převzetí“ bez jakékoli formy „ústupků“ ze strany NSDAP. Zapáté si Hitler vymínil, že budou veškerá taková jednání podléhat jeho vetu a že bude představitele strany vybírat on sám. Tvrdil, že tyto požadavky předestírá, „nikoli protože bažím po moci“, ale protože je přesvědčen, že „bez železného vedení“ by se strana brzy zvrhla a proměnila by se z Národně socialistické dělnické strany v pouhou „Západní ligu“. Původně nechtěl převzít kontrolu nad celou stranou, jen nad jejím ideologickým poselstvím, ale nyní si uvědomil, že jedno bez druhého není možné.

Není zcela jasné, zda Hitler vystoupil ze strany s úmyslem dotlačit její vedení k činu, nebo zda to byl akt zoufalství a k prosazení vlastních pravidel se rozhodl až poté, co mu snahy spolustraníků přivést jej zpět ukázaly, jak silnou má ve skutečnosti pozici. I poté však byly jeho požadavky skromnější, než se zdá, protože musely být (jak vyžadoval zákon) odhlasovány členstvem. „Diktátorské pravomoci“ nevyžadoval pro řízení strany obecně, omezovaly se jen na oblast, která ho zajímala nejvíce, tedy na znovuzavedení a udržování ideologické soudržnosti. Právě to stálo za jeho požadavkem provést stranickou čistku, získat dohled nad pohlcováním jiných skupin a zachovat Mnichov jako ideologický „Řím“ či snad „Mekku“. Výsledek byl každopádně stejný. Hitler zvítězil na celé čáře. Drexler se podvolil. Sloučení s DSP bylo odvoláno a nikdo už se neodvážil žádné další slučování rovnoprávných subjektů ani navrhnout. Mnichov zůstal hlavním městem celého hnutí. Hitler se stal členem řídicího výboru NSDAP jako jeho předseda a provedl důkladnou čistku. Otto Dickel byl vyloučen. Drexler byl odsunut do pozadí.[236] Žádný stranický řečník už nikdy nenašel jediné dobré slovo pro žádného Žida, ani se nepokusil naznačit, že by snad západní mocnosti nebyly Židy ovládány.

Hitlerův boj s Drexlerem je typický pro většinu nově vznikajících politických hnutí – souboj mezi potřebou růst a potřebou udržovat ideologickou čistotu, což byla strana, na niž se Hitler s takovou vervou postavil. V červenci 1921 tak vyhrál svou první politickou bitvu. Stal se politikem. Ať už po vůdčí úloze sám prahl, nebo si ji nechal vnutit, bylo evidentní, že už není pouze faktickým, ale čím dál víc také formálním náčelníkem NSDAP. A pokud kdysi sám sebe vnímal jako pouhého „tambora“ hnutí za nové Německo, teď už aspiroval na jeho vůdce.

Nyní se Hitler rozhodl NSDAP reorganizovat a rozšířit.[237] Koncem roku 1921 měla strana zhruba 6000 členů.[238] Přestěhovala se ze Sterneckerbräu do větších prostor na Corneliusstrasse 12. Vznikly místní organizace v Hannoveru, Cvikově a Dortmundu. Hitler upevnil svou kontrolu nad celou stranou, včetně buněk za hranicemi německého území. Na jaře 1922 se Hitlerově autoritě podvolily i rakouská a česká NSDAP.[239] Kolegiální rozhodování bylo zrušeno. Podvýbory teď jmenoval přímo Hitler. Navzdory těmto změnám se snažil nevměšovat do každodenního rozhodování, a pokud se v takových věcech angažoval, vnímal to pouze jako přípravu na návrat ke své propagandistické roli. Zdá se, že jeho hlavním zájmem nebyla kontrola jako taková, ale ideologická čistota. Jediná formální omezení byla ta, která ukládal spolčovací zákon Výmarské republiky, což znamenalo, že ho teoreticky dosud mohla pohnat k zodpovědnosti členská základna.[240]

V srpnu 1921 založil Hitler formálně polovojenskou stranickou organizaci, kterou 5. října 1921 pojmenoval SA neboli Sturmabteilung. Její velitelství sídlilo v mnichovské Schellingstrasse 39. Jejím prvním velitelem se stal Emil Maurice, který se již vyznamenal v pouličních bojích jak po Hitlerově boku, tak jeho jménem. Hlavním úkolem tohoto nového útvaru byla ochrana schůzí NSDAP a narušování schůzí cizích. Byla zřízena cyklistická, motoristická a jízdní sekce, jejichž výzbroj a výcvik zajistil Reichswehr. Ten doufal, že bude moci SA využít, tak jako jiná pravicová seskupení, v případě občanských nepokojů, případně francouzské invaze. Zpočátku se Sturmabteilung rozrůstala jen skromně. Během prvních dvanácti měsíců dosáhl počet členů SA 700–800 mužů a počátkem následujícího roku 1000. Mezitím se Hitler tam, kde si nemohl regionální stranické organizace zcela podmanit, uchyloval ke kompromisům. Nejvýznamnějším z nich byla jeho dohoda s norimberským Juliem Streicherem, který v roce 1922 uznal Hitlera coby nejvyšší autoritu výměnou za v podstatě plnou kontrolu nad franckou NSDAP.[241] A tak zůstávala strana dokonce i v Bavorsku nejednotná a míra Hitlerovy přímé kontroly se na jednotlivých místech různila.[242]

V jistých ohledech bylo Bavorsko pro Hitlera a jeho stranu příjemným habitatem. Samo sebe považovalo za jakési „centrum pořádku“ uprostřed výmarského chaosu, ráj konzervativních a patriotických hodnot.[243] Hitlera chránil a podporoval bavorský Reichswehr, který v té době uznával nadřazenost celonárodních orgánů jen vlažně a jehož loajalita nepatřila Berlínu, ale jednoznačně Mnichovu.[244] Mezi příznivce NSDAP patřil mnichovský policejní prezident Ernst Pöhner i náčelník politické policie Wilhelm Frick. Navíc byl Hitler v neustálém kontaktu s četnými pravicovými nacionalistickými uskupeními, která ve městě jen vzkvétala a koncentrovala se kolem generála Ludendorffa, nedostižného válečného vzoru všech patriotů.[245] Hitler si začal budovat kádr vůdčích osobností a poradců, kteří se shromažďovali kolem NSDAP a často i kolem něj osobně. V říjnu 1922 vstoupil do strany Gregor Strasser. Tentýž měsíc se Hitler poprvé setkal s charismatickým leteckým esem s vynikajícími konexemi, Hermannem Göringem, který mu otevřel nejedny dveře v obchodním světě i v lepší společnosti.

V jiných ohledech však Hitler a jeho NSDAP do mnichovského mainstreamu příliš nezapadali, protože zde vládlo katolictví a Bavorská lidová strana (Bayerische Volkspartei, BVP).[246] Ta místní parlamentní politickou scénu zcela ovládala. Všech pětašedesát poslanců BVP v zemském sněmu byli katolíci, v šesti případech přímo duchovní. Také všech dvacet poslanců, kteří seděli za BVP v Říšském sněmu, bylo až na jednu výjimku katolického vyznání a duchovní byli dva z nich.[247] Strana byla sice konfesně homogenní, ale sociálně různorodá, zastupovala Bavory všech společenských tříd a byla odhodlaná neodtrhávat se od Říše, ale zároveň vzdorovat vizi větší centralizace státu prosazované Výmarskou republikou. Mezi těmito voliči měl Hitler navzdory svému rakouskému – v zásadě jihoněmeckému – původu značný problém se prosadit. A právě proto se pokusil oslovit církev prostřednictvím svého konceptu „pozitivního křesťanství“. Hitler tvrdil, že byl Ježíš „zhanoben“ stejným národem, který nyní sužoval Německo – tedy Židy.[248] „Měli bychom následovat příkladu tohoto člověka, který se narodil v nuzném příbytku, který následoval vznešené ideály a jehož Židé právě z tohoto důvodu později ukřižovali,“ argumentoval Hitler při další příležitosti.[249] „Křesťanská víra je pro německý lid jediným možným etickým základem,“ prohlásil krátce nato a dodal, že je důležité vyvarovat se jakéhokoli „napětí mezi konfesemi“, protože „náboženské třenice“ jsou jednou z „nejhorších věcí, jaká se německému lidu mohla přihodit“.[250] Počátkem 20. let sice Hitler u bavorských katolíků dosáhl jistého pokroku,[251] ale většího sblížení s touto demografickou skupinou nedocílil až do konce života.

Mnichov byl tedy pro mladou NSDAP ambivalentním habitatem. Pro nacisty nebyl neúrodný jen politicky a kulturně, ale i fyzicky. Úřadům začaly být Hitlerovy aktivity trnem v oku, zejména když narušovaly veřejný pořádek. Dvakrát se dostal do vězení. V září 1921 přišel o významného spojence, když Ernst Pöhner rezignoval na post mnichovského policejního prezidenta. O měsíc později byl Hitler předvolán na policejní velitelství k závažnému pokárání po řadě pouličních výtržností a hospodských rvaček.[252] Völkischer Beobachter byl opakovaně zakazován za zveřejňování pobuřujících článků.[253] Když byl Hitler v březnu 1922 odsouzen za rušení veřejného pořádku, uvažoval bavorský ministr vnitra Dr. Franz Schweyer zcela vážně o jeho deportaci do Rakouska a ministerský předseda hrabě Lerchenfeld dal Hitlerovi jasně najevo, že je v Bavorsku pouze trpěn.[254] Policie ho bedlivě sledovala.

Hitler byl přesto dál odhodlán se v Mnichově prosadit, i když se měl stát jen majákem, jenž inspiruje zbytek Německa, a základnou, z níž si podmaní celou Říši. „Mnichov se musí stát vzorem,“ napsal v lednu 1922, „školou, ale zároveň také žulovým piedestalem“ hnutí.[255] „My dnes nemáme v Bavorsku poslání,“ oznámil Hitler o šest měsíců později, „samo Bavorsko má teď nejvýznamnější poslání za celou dobu své existence.“ V jeho pojetí nebylo Bavorsko odloučenou zemí, ale tím „nejněmečtějším státem celé Německé říše“. Mnichov byl útočištěm a baštou, to jistě, ale především základnou umožňující výpady do okolí. Výjimečná role, kterou si Hitler pro Bavorsko v rámci Německa vysnil, tedy nespočívala v tom, že bude samostatnou či autonomní entitou, jak by si přáli federalisté a partikularisté, ale že bude předvojem na cestě k celonárodní obrodě. „Nikoli ‚od Berlína‘,“ horoval Hitler při debatě o vztahu mezi Bavorskem a Říší, „ale ‚na Berlín‘,“ s cílem „osvobodit jej od svůdců německého lidu“.[256] Brzy se ukáže, že se tento program výrazně odlišuje od programu převážně monarchistických a partikularistických bavorských vojenských a politických elit.

Tou dobou neměla strana přílišný úspěch mezi velkopodnikateli. Jistě, bývalý ředitel Siemensu Emil Gansser pozval Hitlera jako řečníka na setkání „Národního klubu 1919“ v Berlíně. A na jednoho z účastníků, průmyslníka Ernsta von Borsiga, učinila Hitlerova očividná schopnost překlenout propast mezi nacionalismem a dělnickou třídou takový dojem, že ho pozval i podruhé. Hermann Aust, manažer společnosti obchodující v hlavním městě se sladovou kávou, ho následně požádal, aby vystoupil i na sjezdu Bavorské ligy průmyslníků v Mnichově, poté v Pánském klubu, a nakonec ještě před Sdružením velkoobchodníků. Žádné z těchto vystoupení však z finančního hlediska nikam nevedlo. Důvod Hitlerova neúspěchu nemusíme hledat dlouho. Program NSDAP – například bod 13 obsahující útok proti „trustům“ – byl silně antikapitalistický a totéž, jak jsme viděli, platilo i pro značnou část Hitlerovy rétoriky. I když byl Hitler ochoten své poselství pro podnikatelské publikum zmírnit a zdůrazňoval spíše protifrancouzské a protibolševické myšlenky, podnikatelé se tím ukolébat nenechali. Paul Reusch, významný magnát z Porúří, při pohledu na nacistický plán znárodnění poznamenal: „Nemáme žádný důvod podporovat vlastní hrobaře.“ Strana tak zůstávala závislá na darech bavorského Reichswehru, ať již peněžních či věcných ve formě zbraní a dopravních prostředků, a nesourodé skupiny menších dárců, zejména kupců, maloobchodníků a drobných podnikatelů.[257]

Vzhledem k nedostatku finančních prostředků byl růst strany a zejména jejího propagandistického dosahu opravdu působivý. Počet členů rostl rychlým tempem – koncem roku jich bylo 4300, o rok později již přes 20 000.[258] Stranická organizace se tak stala jedním z významných zdrojů příjmů, ať už prostřednictvím členských poplatků, vstupného na stranické schůze, sbírek či bezúročných půjček od straníků. Rozrůstal se i stranický aparát, i když jen pozvolna. V roce 1922 si Hitler opatřil osobního tajemníka v osobě Fritze Lauböcka, syna rosenheimského nacisty. Zvýšila se i účast na stranických akcích, a poselství se tak dostalo k mnohem širšímu publiku. Ke skutečnému zlomu došlo od počátku roku 1922, kdy už Hitler ve větších pivnicích pravidelně hovořil ke 2000 až 6000 posluchačů. Vyvrcholením pak byl říjnový Deutscher Tag v Koburku, který byl završen hromadnou rvačkou s nepřátelskými demonstranty.[259]

Ne všichni se však nechali přesvědčit. V záznamech Hitlerových projevů najdeme mnoho pískání a vyrušování. Jedním z těch, kteří si ho přišli poslechnout do pivnice na Theresienstrasse, byl i pozdější náčelník jeho generálního štábu Franz Halder, který však tomu, co Hitler říkal, podle všeho nerozuměl.[260] Hitler měl často několik vystoupení za večer. Rekordu dosáhl 30. listopadu a 13. prosince 1922, kdy měl takových akcí za jeden večer deset. K tomu nepochybně přispěl fakt, že strana Hitlerovi za tato vystoupení platila, a po odchodu z armády to byl na dlouhou dobu jeho jediný příjem.

Účelem všech těchto aktivit nebylo vybudování stranické organizace schopné vyhrát volby a už vůbec ne mobilizace jednotek schopných postavit se Výmarské republice se zbraní v ruce. Hitlerovým hlavním cílem dál zůstávalo zajištění ideologické soudržnosti hnutí. „Skutečná síla hnutí,“ prohlásil v půli února 1922, spočívá „nikoli v počtu lokálních uskupení, ale v jeho vnitřní soudržnosti“. Neustálé opakování stanovisek, na nichž se všichni shodovali, vyvolávalo mezi členy loajalitu a zápal. Když pak například úřady vyjádřily pochybnosti, zda se „gymnastická sekce“ SA věnuje skutečně pouze tělesnému cvičení, odpověděl Hitler, že cvičí i členové strany jako celek, „i když jen ústy“. Dál se neoblomně stavěl proti účasti ve volbách. Tvrdil, že „v parlamentu nelze vykonávat žádnou plodnou práci“ a že „jednotliví národní socialisté by byli zkorumpováni bahnem parlamentarismu“.[261]

A tak Hitler počátkem 20. let využíval své projevy pouze k neustálému opakování a dalšímu rozvíjení své ideologie. V tomto období byla jeho slova – která byla samozřejmě sama o sobě skutky – důležitější než činy. Ústředním tématem zůstávala nedávná porážka a její příčiny. Hitler znovu a znovu zdůrazňoval své přesvědčení, že příčinou války bylo angloamerické kapitalistické spiknutí. Někdy přisuzoval „prvotní hřích“ Británii, jejíž „závist“ vůči obchodním a koloniálním úspěchům Říše stála za „politikou obklíčení“ uplatňovanou vůči Německu a jejíž tisk Německo před válkou i během ní haněl jako národ Hunů a barbarů. Při jiných příležitostech se zaměřil na Spojené státy. „V neposlední řadě proto, že byly společenské výdobytky a kulturní rozvoj [Německé říše] americkému trustovému systému trnem v oku,“ hřímal v březnu 1921, „museli jsme zmizet z dohledu.“ Hitler opakovaně porovnával „německou společenskou kulturu“ s americkým kapitalismem. Zvláštní opovržení pak měl pro amerického prezidenta Woodrowa Wilsona coby „agenta mezinárodního velkokapitálu“.[262]

Neúspěch z roku 1918 vysvětloval zčásti silou nepřítele, zčásti jeho záludností a zčásti německou slabostí či hloupostí. Hitler si nedělal žádné iluze o „vynikajícím vedení nepřítele“, který Říši málem rozdrtil v letech 1915–1916, kdy „nepřítel, jenž byl dvakrát až třikrát silnější, pokud jde o muže i výzbroj“ zaútočil na německé frontové linie „prakticky postrádající zálohy“. Bojovat proti Francii a zejména proti Britskému impériu bylo dost zlé samo o sobě, ale misky vah nakonec vychýlila americká intervence. A k té by došlo, jak byl Hitler přesvědčen, s ponorkovou válkou i bez ní. Američané již dřív „pasivně“ podporovali Dohodu prostřednictvím dodávek zbraní, a když byly Británie a Francie na pokraji porážky, zakročili, aby nepřišli o „miliardy“, které jim spojenci dlužili. „Přivolali si na pomoc Ameriku, a tak se do hry vložila moc mezinárodního velkokapitálu,“ tvrdil Hitler. A Dohoda nejenže měla k dispozici ohromné demografické a průmyslové zdroje, argumentoval dál, ale navíc Německo „týrala“ prostřednictvím „blokády určené k vyhladovění“ civilního obyvatelstva.[263]

To vše pak podle Hitlera ještě výrazně zhoršila chybná německá strategie a vnitřní oslabení Říše. Trval na tom, že hlavní diplomatickou chybou byla „německá loajalita k zanedbanému habsburskému státu v dobrém i zlém“ a z toho plynoucí neschopnost dohodnout se na kompromisu, jenž by umožnil mír s Ruskem. Také měl stále silnější pocit, že neblahou úlohu sehrál marxismus, „zhoubná“ doktrína, která nejprve paralyzovala a poté mravně zkazila německý lid až do morku kostí. Německá vůle vzdorovat byla dál podryta vykalkulovaným spojeneckým klamem. A byl to znovu Wilson, jehož Hitler označil za hlavního viníka. Právě jeho nenaplněné sliby slušného zacházení v rámci Čtrnácti bodů byly příčinou toho, že se Říše vzdala, když byl další odpor nejen možný, ale přímo nezbytný. Wilson byl podle Hitlera prostě „příčinou zhroucení“, mužem, který proti Říši postavil ohromující moc Spojených států, a krysařem, který pod příslibem spravedlivého míru přesvědčil Němce, aby složili zbraně.[264]

Za tím vším se pak v Hitlerových úvahách skrývala moc a zloba Židů, kteří byli čelními představiteli „mezinárodního kapitalismu“, jenž potřeboval „další a další cíle k vykořisťování“. Právě oni pod vedením svého židovského vůdce lorda Northcliffa (který ovšem ve skutečnosti nejenže nebyl Žid, ale byl zapálený antisemita) vybičovali britský tisk před rokem 1914 k zuřivým útokům proti Německu. Hitler tvrdil, že to „mezinárodní židovské novinářské korporace“ zabránily sblížení Rusů s Němci. Právě ony vlastnily velké americké společnosti, které zajišťovaly zásobování pro válečné úsilí Spojenců, a právě ony vlákaly lstí „mírumilovný“ americký lid do války s Německem navzdory jeho vlastním zájmům a jeho vlastnímu přesvědčení. To právě Židé se snažili manipulovat s německými dodávkami potravin a „prostřednictvím hladu přivodili revoluci“. K tomu všemu došlo, protože byla „Newyorská burza cenných papírů“ – tento „Hlavní stan světového Židovstva“ – odhodlána rozdrtit Německo, poslední zbývající „národní stát“, který dosud plně neovládly akciové burzy.[265] Hitler se zkrátka dál neochvějně upínal k myšlence, že se zhoubou Německa stala smrticí syntéza světového Židovstva, mezinárodního kapitalismu a angloamerické moci.

V Hitlerově pojetí navíc nebyl válce ještě ani zdaleka konec. Německo bylo dál obětí mezinárodního kapitalismu, jehož přetrvávající moc opakovaně napadal. Hlavními „beneficienty“ mírové smlouvy podle něj byly „mezinárodní burza cenných papírů a úvěrový kapitál“. Už od „zhroucení Říše“, tvrdil Hitler, se země dostala pod „nadvládu mezinárodního kapitálu bez vlasti, nezávislého na osobách, místech i národech“. Mezinárodní konference – jako například ta janovská v dubnu 1922 – odsuzoval jako pouhé „konference burziánů“. Podle Hitlera byly západní demokracie a židovský mezinárodní kapitalismus navzájem propojené. Byl přesvědčen, že „hnací silou těchto západně demokratických států je mezinárodní kapitál židovských burz cenných papírů“. Přišel s „rovnicí“, že „demokracie = kapitalismus = Židé“. Tvrdil, že ze všech těchto důvodů je národní socialismus „novou silou, jejíž cíle mohou být vždy pouze antikapitalistické“.[266]

Hitler se však nebránil všem formám kapitalismu, ačkoli se to občas mohlo zdát. Stavěl do protikladu plošné nepřátelství sociálních demokratů a marxistů vůči kapitalismu obecně a vlastní rozlišování mezi údajně zhoubným a převážně židovským „mezinárodním úvěrovým kapitalismem“ a národně orientovaným „produktivním průmyslovým kapitalismem“. „Továrny a průmyslový kapitál,“ prohlásil před svými posluchači z řad SA, „jsou národní“ a „kapitál každé země zůstává národní“. Aby nedošlo k mýlce, zdůrazňoval, že národní socialismus „bojuje proti všem formám velkokapitálu nezávisle na tom, zda je německý nebo židovský, pokud není založen na produktivní práci, ale na principu úroků, tedy na příjmech bez práce či dřiny“. Navíc, dodával Hitler, NSDAP „bojovala se Židem nejen jako s výhradním nositelem této formy kapitálu“, ale také protože „bránil“ „systematickému boji“ proti němu. Dle Hitlerova názoru vedlo ke světové válce a k brutálnímu mírovému narovnání právě odhodlání mezinárodního kapitalismu podmanit si nezávislé národní ekonomiky. A právě v tomto kontextu také interpretoval snahy Spojenců převzít kontrolu nad Reichsbahn, tedy německými státními železnicemi. Hitler obvinil Židy, že si je chtějí „urvat pro sebe“ v rámci politických machinací, jejichž „konečným cílem je zničení naší národní ekonomiky a zotročení našeho dělnictva“.[267]

Odhodlání Spojenců zničit Německo se podle Hitlera projevovalo pokračováním blokády i po ukončení nepřátelství. „Jedni nás chtějí zničit docela, druzí zas chtějí, aby naše děti onemocněly, a nechávají je chřadnout,“ prohlašoval. V požadavcích na reparace v naturáliích ze strany německého zemědělství viděl plán snížit počet obyvatel Německa „hladomorem“ v souladu s údajnou snahou Clemenceaua zbavit se „20 milionů nadbytečných“ Němců. Hlavním viníkem však byla Británie, kterou Hitler považoval za „mistra v ničení zdraví národů“, přičemž Němci byli jen poslední obětí její mnohem širší, celosvětové strategie využití hladu k vlastním cílům. Versailleská smlouva tak byla pouhým pokračováním válečné blokády jinými prostředky.[268] V rámci své rétoriky přikládal Hitler údajné kampani směřující k podkopání samotné „podstaty“ německého lidu jako celku mnohem větší váhu než pouhým územním ztrátám.

Hlavním účelem této strategie, tvrdil Hitler, je snížit počet obyvatel Německa, částečně vyhladověním, ale zejména skrze vystěhovalectví. „Ztráta celého [našeho] obchodního loďstva“ a „zničení našeho průmyslu znamená přetnutí hlavní tepny celého našeho ekonomického života,“ prohlašoval. „Přišli jsme o veškerý světový obchod, takže jsme v současnosti ztratili možnost uživit zhruba 20 milionů lidí,“ pokračoval.[269] „Dohoda nám radí emigrovat, abychom se uživili a zároveň udělali místo Židům z Východu,“ stěžoval si.[270] Jinými slovy se Hitler obával, že se Německo stane obětí toho, čemu dnes říkáme „výměna obyvatel“. Často své posluchače nabádal, aby se zamysleli nad „tisíci německých vystěhovalců“.[271] Právě na tomto velkém traumatu byl postaven celý jeho světonázor. Na neustálém odlivu nejlepších elementů Říše, které opouštěly Otčinu, aby rozmnožily populaci rivalů Německa s fatálními důsledky, jež bylo možné pozorovat ve Velké válce. Ještě horší podle něj bylo, že byly tyto nejlepší elementy poté nahrazovány židovskou spodinou ze střední a východní Evropy v rámci jakési negativní selekce, která měla dále podkopat rasovou soudržnost německého lidu.[272]

Mezinárodní kapitál a vítězné mocnosti – tyto dva termíny byly pro Hitlera zcela zaměnitelné – tak srazily Německo na úroveň „kolonie“. Účelem Versailleské smlouvy podle něj bylo „připravit Německo“ na osud „kolonie mezinárodního kapitálu“, „demoralizovat náš lid“, aby z něj bylo možné udělat „mezinárodní nevolníky“. Lamentoval, že je Německo „mzdovým otrokem mezinárodního kapitálu“. Není prý ničím víc než „kolonií mezinárodního židovského finančního syndikátu“, takže se německý lid stal „otrokem vnějšího světa“. V dubnu 1922 se tak Hitler rozčiloval, že „už prakticky nemáme nezávislou Německou říši, ale ve skutečnosti jen kolonii vnějšího světa“. Platby reparací nařízené Versailleskou smlouvou podle něj představovaly nemilosrdnou krádež plodů německé práce. „Tím se stáváme hračkami v rukou svých nepřátel,“ uzavíral Hitler, „zotročeným národem, jehož 10 milionů obyvatel pracuje zdarma pro vnější svět.“[273]

To vše bylo zasazené v širší, ovšem idiosynkratické kritice evropského imperialismu. Na jednu stranu byl Hitler vůči Britskému impériu nekompromisně kritický. „Kde byl zákon,“ ptal se, „když Anglie zaplavila Čínu a Indii opiem a Severní Ameriku lihovinami, aby tyto národy oslabila a mohla je lépe ovládnout?“ Také vznesl obvinění, že Británie „[prostřednictvím Velkého hladomoru] srazila počet Irů z 8,5 na 4,5 milionu“ a „cynicky nechala“ zhruba 29 000 búrských žen zemřít bídnou smrtí v „jihoafrických koncentračních táborech“. Lidem černé pleti složil pochybný kompliment, že by byl „raději v pivnici se stovkou černochů než s jedním Židem“.[274] Na druhou stranu se Hitler neohrazoval proti kolonialismu jako takovému, ale spíš proti tomu, co později nazýval „počernoštěním“ Němců.[275] „Vy vlastně ani nepotřebujete kalhoty,“ říkali podle něj Spojenci, „černoši taky žádné nenosí.“ Samo Německo se podle něj stalo „plantáží zájmů zahraničního kapitálu“. Padlo dokonce hlouběji než „černošská republika Libérie“, která měla alespoň možnost sebeurčení. Stěžoval si dokonce, že „dnes už může každý hotentotský stát dělat na Německo ramena“, čímž nejspíš odkazoval na skutečnost, že mezi signatáře Versailleské smlouvy patřily díky svému členství ve spojenecké koalici také Haiti a Libérie. Zkrátka se bál, že bude Německo „brzy odsunuto do podobné pozice jako Indie, Irsko nebo Egypt“. Usuzoval, že Německo bylo zcela zotročeno a je teď považováno za „méně než nějaký negerský [sic] stát“.[276]

Názor, že bylo Německo zotročeno a poníženo na roveň nějaké africké kolonie, byl v té době značně rozšířený, a to nejen mezi extrémní pravicí. Viktor Klemperer, židovský veterán, jenž sloužil ve stejné divizi jako Hitler a jenž se stal později obětí nacismu, napsal: „Ze způsobu, jakým mocnosti Dohody hovoří o Německu a s Německem, jsem rozhořčený, jako by se mnou osobně zacházeli jako s černochem.“[277] Při jiné příležitosti zase přirovnal situaci v Říši k poměrům v Kongu. Mnoho Němců považovalo okupaci, reparace a přítomnost nepřátelských koloniálních jednotek nejen za formu útisku, ale přímo za vykleštění[278] a tento pocit převládal nejen u krajní pravice či SPD, ale i u skupin bojujících za ženská práva, které měly obavy ze sexuálního násilí.[279] Výmarské Německo, v němž Hitler působil, tedy bylo v éře přetrvávajícího západního imperialismu zároveň kolonizované i postkoloniální.[280] Porážka západními mocnostmi převrátila mezinárodní rasový pořádek vzhůru nohama.

Mezi Anglosasy ve skutečnosti dlouhodobě přetrvávaly pochyby o tom, nakolik jsou Němci bílí. Už v roce 1751 je Benjamin Franklin ve svém díle Observations concerning the Increase of Mankind, Peopling of Countries etc. (Postřehy o rozrůstání lidstva, zalidnění zemí apod.) zařadil spolu se Španěly, Italy, Francouzi, Rusy a Švédy mezi národy „snědé pleti“. Jedinou „výjimku“ udělil „Sasům“ – čímž patrně myslel Dolnosasy, jejichž předkové osídlili Anglii. Právě ti měli podle Franklina „tvořit spolu s Angličany jádro bílé rasy na tváři země“. V roce 1916 pak vydal prominentní americký teoretik Madison Grant svou knihu The Passing of the Great Race (Úpadek velké rasy),[281] kde také označil Němce a Skandinávce za zjevně rasově méněcenné oproti Anglo-Keltům. Pořád však byli nadřazení Východoevropanům, Židům či černochům. K tomu se ještě dostaneme.

Z pocitu rasového rozhořčení nad tím, jak se s Německem zachází, se stali z některých národních socialistů antiimperialisté a sympatizanti s bezmocnými tohoto světa, pro Hitlera to však neplatilo. Koncem roku 1922 hlásila britská zpravodajská služba, že se zúčastnil setkání egyptských, tureckých, indických a irských revolucionářů v Mnichově.[282] Patrně na návrh hraběte Ernsta von Reventlowa, jednoho z prvních nacistů, který podle všeho s těmito hnutími upřímně sympatizoval coby s oběťmi britského imperialismu. Aspirace indických nacionalistů podporoval i Karl Haushofer. Hitler měl ovšem pro práva neevropských národů pouze opovržení, a navíc byl skeptický i k jejich politické hodnotě v boji proti moci angloamerického světa.

Ještě horší než starý evropský imperialismus západních mocností byla podle Hitlera židovská touha po ovládnutí světa, jejíž hlavní obětí byli právě Němci. Po přečtení Protokolů siónských mudrců tvrdil, že si uvědomil velkolepý plán na ovládnutí celého světa. Konečným cílem politiky vůči Německu a dalším nezávislým státům, prohlásil Hitler počátkem roku 1921, mělo být vytvoření „židovského světového státu“. K tomuto tématu se v následujících dvou letech opakovaně vracel, když mluvil o „židovsko-imperialistických plánech na světovládu“, „celosvětové židovské diktatuře“ a „konečném cíli [Židů]: světovládě [a] zničení národních států“. V poznámkách k jednomu ze svých projevů to Hitler formuloval zcela jasně v několika bodech: „Světovláda s židovským hlavním městem – Siónem – to znamená zotročení světa: světová burza cenných papírů – světový tisk – světová kultura. Světový jazyk. Vše pro otroky sloužící jednomu pánu.“[283] Tímto způsobem Hitler uzavřel kruh tvořený západními imperialisty, Židy a kapitalisty, tedy nepřáteli Říše.

Německo ovšem v žádném případě nebylo jedinou obětí. V ještě méně záviděníhodné situaci se nacházelo Rusko. „Mezinárodní peněžní velmoci“ podle Hitlera usilovaly o „přírodní bohatství Ruska“. K dosažení tohoto cíle byl, stejně jako v případě Německa, využíván i bolševismus. Ten byl nedílnou součástí „záměru židovského velkokapitálu Rusko zcela zničit za účelem maximalizace zisků“. To jen znovu dokládá Hitlerův postoj ke komunismu, který považoval spíš za chorobu než za vojenskou hrozbu samu o sobě. Bolševismus „zničil“ Rusko tím, že zavedl dvanáctihodinový pracovní den, vnutil mu „židovskou knutu“ a praktikoval „masové vyvražďování inteligence“. Rusko tak bylo vydáno „zcela napospas hladu a chudobě“. „V Rusku je 30 milionů takzvaných ‚proletářů‘ zdeptáno a nuceno vyhrabávat kořínky“, aby se měli čím živit, varoval Hitler s odkazem na tamní hladomor. Když sovětský ministr zahraničí Čičerin na Janovské konferenci oznámil, že by mohly západní vlády do Ruska investovat, poznamenal k tomu Hitler, že tím „mezinárodní světový kapitál dostává povolení tyto oblasti vykořisťovat a vydrancovat“, a „obyčejný Rus tak není nic víc než číslo v pracovním procesu“. „Celé Rusko dnes není nic víc než zničená kultura a kolonie zralá na vykořisťování cizím kapitálem,“ uzavíral.[284]

A právě v tomto kontextu by měl být nazírán Hitlerův postupně se proměňující postoj ke komunismu a k Sovětskému svazu. Někdy tvrdil, že bolševismus a mezinárodní kapitalismus spolupracují. Mluvil o tom, že židovský kapitalismus údajně využívá čínských „kulturních strážců“ v Moskvě a černých „katových pacholků“ na Rýně, zatímco se Sověti v Janově „procházejí ruku v ruce s velkými bankéři“. Židé měli podle Hitlera „své apoštoly v obou táborech“, a tedy i agenty na „pravici“ i na „levici“.[285] Jindy Hitler tvrdil, že je hlavní hrozbou komunismus.[286] Po vítězství bolševiků v ruské občanské válce nabývala hrozba mezinárodního komunismu v jeho myšlenkách přece jen větších rozměrů než v roce 1919.[287] Teď Hitler volal po „překonání a vymýcení marxistického světonázoru“. „Vývoj v Rusku je třeba bedlivě sledovat,“ varoval, protože jakmile komunisté „konsolidují svou moc, (…) pravděpodobně se obrátí proti nám“.[288]

Navzdory tomu všemu nepovažoval Hitler dosud kapitalismus a komunismus za dvě rovnocenné strany téže židovské mince. Nadále nevnímal bolševismus jako hrozbu samu o sobě, ale spíš jako nástroj mezinárodního židovského kapitalismu, který má podkopat základy fungování národních ekonomik a připravit je na převzetí mezinárodním finančním kapitálem (židovským i nežidovským). I po skončení občanské války, když už se v Rusku bezpečně etablovala sovětská moc, viděl bolševismus primárně jako zbraň z arzenálu mezinárodního kapitalismu. Hitler varoval, že „sever [Německa]“ byl postoupen „bolševismu“, zatímco jih byl prohlášen za „francouzský protektorát“. Tvrdil, že účelem tohoto rozdělení bylo „konečné podmanění“ 70 milionů obyvatel Říše, aby se z Němce stal „Dělník pro celý svět!“. „Právě to je konečným cílem nadnárodní moci burz,“ tvrdil Hitler.[289] Z obecnějšího hlediska se však jeho pozornost a rétorika dál soustředila převážně na hrozbu, kterou představovaly západní mocnosti a mezinárodní finanční kapitalismus.

Z toho důvodu byl Hitler nekompromisně proti jakékoli formě internacionalismu, nejen protože jím z principu pohrdal, ale protože jej považoval za podvod. Zčásti se toto nepřátelství zaměřovalo na německou levici, jejíž slepá víra v univerzální principy podle Hitlera zanechala Německo bezbranné během světové války i po ní. Tvrdil, že právě z tohoto důvodu „[bychom se měli] oprostit od iluze [socialistické] internacionály a [myšlenky] bratrství národů“. Hlavní Hitlerovou námitkou proti internacionalismu však bylo, že prostě slouží zájmům západních imperiálních mocností. Kde bylo mezinárodní právo, ptal se, když Ludvík XIV. koncem 17. století vydrancoval Německo, když Britové v roce 1807 ostřelovali neutrální Kodaň, když utlačovali a trápili hladem Iry, nebo když Američané vysídlili Indiány. Hitlerově pozornosti neuniklo, že „v domově strůjce Společnosti národů [Wilsonově Americe] je tato Společnost odmítána jako utopie, jako šílenství“. Vždyť neexistuje ani rasová solidarita mezi bělochy, stěžoval si Hitler, protože Francie vyslala „soudruhy z Afriky, aby solidárně zotročili a umlčeli obyvatelstvo Porýní“. Z tohoto důvodu Hitler odmítal celou myšlenku mezinárodní vlády a tvrdil, že „Společnost národů je pouze holdingovou společností Dohody, která si chce takto zabezpečit neprávem nabyté zisky.“[290]

A jako by to všechno nestačilo, sužovala Německo také přetrvávající vnitřní slabost. Hitler odsuzoval takzvaný „boj proti Berlínu“ (který byl nedílnou součástí rétoriky všech bavorských stran a tříd) coby „krytí pro cíl katapultovat Německo zpátky k jeho někdejší nemohoucnosti a rozdrobenosti skrze likvidaci říšského hlavního města“, což by způsobilo jeho „vykrvácení“, až by vznikly „dva stejně veliké soupeřící samostatné státy“ odsouzené k „nikdy nekončícímu bratrovražednému boji“.[291] Toto nepřátelství nebylo pouze řečnickou pózou. Poprvé se Hitler objevil před mnichovským soudem v důsledku fyzické konfrontace s bavorským partikularistou Otto Ballerstedtem. Ve své dvouhodinové závěrečné řeči odsoudil Ballerstedtovu agitaci v tisku a obvinil ho, že si klade za cíl rozklad a zničení Říše. Hitler tvrdil, že i když chce Bavorská liga (Bayernbund) údajně „pouze federalizaci Německé říše“, „ve skutečnosti“ Ballerstedt útočí na Německo samotné, a „sleduje tedy stejný cíl jako již tři sta let Francie“.[292]

Je charakteristické, že první akcí, kterou podnikla jeho nová polovojenská organizace ještě dřív, než dostala název SA, nebyl útok na Židy, na komunisty, ani na sociální demokraty, ale na schůzi Ballerstedtova Bayernbundu v pivnici Löwenbräukeller v létě 1921 pod heslem „Bavorsko nezradíme“.[293] Útok, při němž byl Ballerstedt fyzicky napaden, vedl sám Hitler, a nakonec byla k rozehnání rvačky přivolána policie. Za toto násilné chování si Hitler vysloužil krátký pobyt ve vězení.[294] Oproti tomu není nikde doloženo, že by sám někdy vztáhl ruku na nějakého konkrétního Žida. Hitlerova kampaň proti bavorskému federalismu obecně a jeho vendeta proti Ballerstedtovi konkrétně pokračovala po celá 20. léta. Byl jím posedlý až do „Noci dlouhých nožů“, kdy ho nechal zabít.

Příčinou tohoto nerovného rozdělení byl podle něj globální kapitalismus a s ním spojený systém světovlády. „Je třeba bojovat s mezinárodním vykořisťováním ze strany kapitalismu,“ hřímal Hitler, a také ze strany „mezinárodního úvěrového kapitálu“. „My chceme, aby se z otroků světa stali jeho občané,“ prohlašoval. To vyžadovalo „osvobození našeho německého lidu z okovů mezinárodního světového zotročení“. K tomu by ovšem Německo muselo získat zpět svobodu jednání ve vojenských záležitostech. „Němec je buď svobodný voják, nebo bílý otrok,“ tvrdil Hitler. [296] Proto apeloval na německý lid, aby si vzal znovu k srdci staré rčení, že „kdo nechce být kladivem, musí být kovadlinou,“ a dodával, že „dnes jsme kovadlinou a budou do nás bušit tak dlouho, dokud se tato kovadlina nestane kladivem“. Respektive „německým mečem“. Myšlenka, že se z Německa musí stát „kladivo“, aby konečně přestalo být „kovadlinou“, byla v té době značně rozšířená a Hitler se k ní při řadě příležitostí vracel.[297]

2. 156. Projev, 14.4.1926, RSA, I, str. 383.

Table of Contents

Zkratky

Poděkování

Prolog

Úvod

ČÁST PRVNÍ – Potupa

1. Skica diktátora v jinošských letech

2. Proti „světu plnému nepřátel“

3 „Kolonizace“ Německa

ČÁST DRUHÁ – Rozdrobenost

ČÁST TŘETÍ – Sjednocení

ČÁST ČTVRTÁ – Mobilizace

ČÁST ŠESTÁ – Zkáza