Upozornění: obsahuje náboženský fundamentalismus, zneužívání návykových látek, ableismus, kolonializmus, násilí v rodině, sexuální násilí, zneužívání dětí, vraždu.

Midnight is the Darkest Hour

Copyright © Ashley Winstead, 2023

Translation © Tereza Suchá, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-488-4

ISBN mobi: 978-80-7689-489-1

Věnováno Russelovi, který tvrdil, že nemusím být hodná.

1

Současnost

Pět hodin a čtyřicet šest minut poté, co jistý lovec vytáhne lebku z hlubin Hvězdné bažiny a vytřepe z jejích očních důlků bahno a mech, vědělo celé městečko Bottom Springs v Louisianě – všech pět tisíc dvě stě dvacet devět křesťanských duší i malá hrstka bezbožných pohanů – o té novině. Už zase, šeptají si mezi sebou, už zase si bažina k sobě někoho stáhla.

O několik dní později ale pořádá šerif Thomas Theriot tiskovou konferenci. Za celých třicet let služby nepořádal šerif Thomas Theriot ani jednu. V Bottom Springs pro to nikdy nebyl důvod. Celé město si nenechalo ujít příležitost sledovat ho, jak tu teď stojí před úřadem v doprovodu svých dvou zástupců a reportéra z trufayettských novin. Od chvíle, kdy lidé osídlili Bottom Springs, se tu a tam někdo v bažinách ztratil, tato tisková konference ale ukazuje na něco jiného. Dokonce i ti, kteří na tuto chvíli nečekali – kteří na rozdíl ode mě nebyli každou noc vzhůru v očekávání tohoto okamžiku – jsou jako kouzlem nuceni opustit místní obchůdky a přijít blíž.

Mačkají se všude kolem Hlavní ulice, stoupají si na špičky, a kdyby mohli, nejraději by se vznášeli, jen aby co nejlépe slyšeli. Všichni znají šerifa Thomase Theriota jako Toma, nebo ho jednoduše oslovují šerife. Dnes tu ale stojí nezvykle strnule ve své hnědé uniformě se všemi úředními regáliemi, odznaky a nášivkami. Tváří se velmi formálně, až najednou vypadá, jako by vůbec nebyl místní. Jako by to byl nějaký polda z velkoměsta, ne náš malý bezvýznamný šerif z malého bezvýznamného města.

„Dobré ráno, děkuji, že jste přišli,“ zahájí hlasitě svůj projev zdvořilostní frází, neboť tak je to tady u nás zvykem. Spolu s jeho silným přízvukem to působí uklidňujícím dojmem, jako ujištění, že pod tou podivnou formální slupkou je stále jedním z nás. „Obávám se, že mám pro vás špatné zprávy.“

Davem se nese nervózní šepot. Toto je jižanská baptistická země a lidé tu mají sklony k neklidu a k apokalyptickým a přehnaně asociativním představám. Svatá varování vidí úplně všude, třeba i ve vzoru, který vytvoří cukr rozsypaný po pultu. Můj otec stojí přesně tam, kde byste ho čekali – uprostřed davu. Jeho vysoká, statná a opálená postava je v bílé sváteční košili s manžetami nepřehlédnutelná. Jakmile šerif promluví, ruce všech obyvatel města se natáhnou k mému otci, až vypadá jako obrovské slunce s paprsky lidských paží. Dotýkají se jeho ramen a předloktí, jako kdyby byl kotvou a jeho zbožnost je mohla ochránit před tím, co se jim šerif chytá říct. Nedokážu si vybavit, že bych se někdy takto dotýkala svého otce, nebo že by se mě on tak jemně dotýkal.

Sleduji vše zpovzdálí, sama a bez povšimnutí jako vždy. Zlověstný pocit se mi rozlévá po těle jako kalné černé bahno. Děje se tak od chvíle, když jsem zaslechla od Nissy, mé kolegyně z městské knihovny, první zprávy o nalezené lebce.

„Sedmnáctého června, zhruba ve 4:32 odpoledne,“ pronese šerif, „když jeden z mých zástupců prověřoval nahlášený vandalismus v Hvězdné bažině…“

Odmlčí se, když se v davu ozve tichý smích, hlavy se naklání k sobě a oči září. Tuto část jsme ještě neslyšeli. Stejně jako všichni ostatní, i já se zamračím. Vandalismus v bažině?

Šerif o poznání hlasitěji pokračuje: „Jistý lovec nahlásil nález lidských ostatků, které se ve vodě zachytily do jedné z jeho sítí.“

V davu to zašumí. Není to nová informace, zní ale jinak, když ji slyšíme z úst muže v uniformě, z jehož výrazu se nedá nic vyčíst. I na mě to dolehne plnou vahou. Ti, kteří se dotýkají mého otce, zesílí svůj stisk, chytí se ho, aby cítili větší podporu. Šedovlasá paní Autinová, městská švadlena stojící na kraji davu, se mírně zapotácí.

„Jaké ostatky?“ vykřikne starouš Jonas. „Kolik jich bylo?“ Montérky má zašpiněné, jak ráno chystal návnady. Někteří na něj za tuto nevhodnou otázku podrážděně syknou, ale vždyť je to starouš Jonas, budiž mu tedy odpuštěno.

Šerif Theriot gestem utiší dav. S lítostí musím oznámit, že lovec vytáhl z bažiny lidskou lebku. Nic dalšího se nám zatím nepodařilo najít.“

Hlava bez těla. Lidé zírají jeden na druhého a v očích se jim vzájemně zrcadlí jejich zděšení. Všichni kromě mě. Stojím tiše na okraji davu a v očích nemám ani slzu. Jsem vyschlá jako troud. Jen já vím, že ať už má šerif jakékoli informace, drží je nad mou hlavou jako zapálenou sirku.

„Bylo štěstí, že jsme v dané lokalitě právě prošetřovali nahlášený vandalismus,“ dodá šerif, jako by se v něm navzdory ponurému okamžiku probudil typický louisianský vypravěč. „Lovec se přiznal, že by ostatky býval hodil zpět do vody, kdyby nebyl za zatáčkou uviděl policisty.“

Tisíc vláken osudu se spojilo dohromady, aby vytáhly lebku z temné vody na denní světlo. Tisíc věcí, které se udály jen proto, aby tento den mohl nastat. Jak velká je pravděpodobnost, že se něco takového stane? běží mi hlavou, ačkoli jsem si zakázala na cokoli myslet. Na druhou stranu, ze všech myšlenek, o kterých bych teď mohla přemýšlet, je to alespoň ta nejbezpečnější. Můj otec stojí jen pár metrů ode mě, což znamená, že Duch svatý je tady s námi na tomto náměstí a poslouchá. „Byla to Boží vůle,“ někdo vykřikne a dav souhlasně zamručí. Pár lidí se začne pohupovat, jako by byli v kostele a vnímali vzkaz od Stvořitele, který slyší jen oni.

Redaktor místních novin si odkašle. „Pracujete s hypotézou, že se tam někdo ztratil? Nebo se opět bavíme o útoku aligátora jako loni?“

Strach mi spaluje vnitřnosti. Ať je to ten krokodýl.

Na šerifově tváři se poprvé objeví známky únavy. „Včera jsme dostali zprávu od koronera z Forsythe, podle které patřila lebka muži ve věku mezi dvaceti pěti a padesáti lety. Stopy na kosti odpovídají úderu tupým předmětem.“

Ve shromáždění se rozhostí naprosté ticho. Moje srdce buší tak divoce, že bych si nejraději otevřela hrudní koš a vypustila ho ven na svobodu.

„Lebka byla proražená,“ upřesní šerif hlubokým unaveným hlasem. „Toho muže nezabili aligátoři. Stal se obětí brutálního napadení. Je mou povinností vám oznámit, že budeme vyšetřovat první vraždu v našem okrese za posledních dvacet let.“

Ozve se přiškrcený pláč, jak se šedovlasá paní Autinová sesune na kolena. Pár lidí k ní přispěchá, aby jí pomohli na nohy, zbytek ale ovládne naprostý chaos. Všichni křičí, dožadují se od šerifa více informací, úpěnlivě prosí mého otce, aby zasáhnul. Žena s dítětem v náručí, kterou znám jen jako jednu z manželek rybářů od Fortenota, se rozpláče.

Vyšetřování vraždy. Právě na tato slova jsem čekala. V mých útrobách se prudce rozhoří oheň. I když to nikdo nevidí, stojím uprostřed Hlavní ulice jako živá pochodeň.

Konečně mě zachvátil oheň pekelný, přesně jak mě můj otec varoval.

„Uklidněte se,“ promluví šerif rázným hlasem nesoucím se nad hlavami lidí. „Prosím věnujte mi pozornost.“ Dva zástupci stojící vedle něj – starý Roy McClaren a mladý Barry Holt – se narovnají a rukou sjedou k obušku u pasu, jako kdyby se chystali vtrhnout do davu a vynutit si klid. Barryho znepokojený pohled přejíždí z jedné tváře na druhou, až nakonec zastaví u mě. Zlehka se na mě usměje se sevřenými rty. Netuším, jaký má teď výraz ve tváři. Mé tělo je v jednom ohni, nic jiného nevnímám.

„Žádné další informace nemáme,“ dodá ztěžka šerif. „Budeme vás informovat, jakmile se nám podaří oběť identifikovat. V mezičase budu vděčný za jakékoli informace, které by s vraždou mohly souviset. Pokud něco víte – cokoli – dejte nám prosím vědět. Prověříme každou stopu. Berte to jako prosbu.“ Přelétne pohledem dav a zastaví se u mého otce. Jejich pohledy se střetnou. Přes šerifovu tvář přelétne temný stín. „Zároveň vás žádám o modlitby. Do Bottom Springs se nastěhoval ďábel.“

Po těchto slovech začne dav šílet, jedna starší žena zoufale naříká. Šerif i jeho zástupci se otočí a rázným krokem odejdou do budovy úřadu s reportérem v patách. Po jejich odchodu přebírá iniciativu můj otec s rukama zdviženýma k nebesům. Vidím ho pouze zezadu, jeho černé, pečlivě uhlazené vlasy, tmavé propocené skvrny vystupující na jeho sváteční bílé košili. Toto gesto jsem ale viděla už tolikrát, že si dovedu živě představit výraz v jeho tváři.

„Modleme se,“ vykřikne, „za duši toho nebohého zavražděného muže.“ Klesne na kolena uprostřed ulice. Lidé kolem něj okamžitě začnou také poklekávat, celý dav se vlní, až jsou nakonec všichni na kolenou. „Kéž nám Bůh zjeví hříšnou duši zodpovědnou za tento strašný čin, duši, která zradila nejsvětější Boží přikázání.“ Dav po jeho vzoru natáhne ruce a obrátí pohled vzhůru k nebi s prosbou ke Stvořiteli. „Kéž nás Bůh ochrání před ďáblem, který i v tuto chvíli chodí mezi námi!“

Nemůžu tady zůstat. Nedokážu se dívat, jak se sklánějí před mým otcem, nedokážu potlačit žal deroucí se na povrch. Otočím se a jdu pryč, nejdu příliš rychle, abych na sebe nepoutala pozornost. Potřebuji se ukrýt doma na zahradě, ve svém útočišti, kde se dokážu soustředit.

—

Vytrhávám plevel vzadu na zahradě, kůži mám pokrytou hlínou a potem, když najednou pocítím změnu: vzduch ztěžkne, naráz je tak hustý a teplý, že bych mohla zavřít oči a ponořit se do něj jako do vany. Divoká zeleň lesa sousedící s mým dvorkem se vzdává horku jedním mohutným výdechem. Ve vzduchu cítím vůni zelených bylin a jako bych na jazyku cítila jejich kořeněnou a zemitou chuť. A právě v ten okamžik se všechno kolem mě přesune z jara do léta.

Stojím bez hnutí a v ruce svírám lopatku. Zahledím se na horizont a srdce se mi sevře. Každý rok přicházel první opravdu letní den. Každý rok, kromě toho minulého.

Cítím to v kostech. Přijde se soumrakem.

Příliš nevnímám, jak ubíhá čas, až si najednou uvědomím, že sedím bosá u kuchyňského stolu a pozoruji roztančené větve stromů za oknem. Průhledné záclony se vlní, jak vánek proniká skrz síťovinu a čechrá mé bílé šaty. Vlasy mám ještě mokré, jak jsem se sprchovala, a sčesané z čela dozadu, jak mi je česávala moje matka, když jsem byla malá. Kůži mám stále vlhkou a bílá bavlna se mi lepí k tělu. Chci ji ze sebe sundat, ale před vchodem se rozhoupe zvonkohra a já se zvednu.

Za sítí proti hmyzu visí v těžkém vzduchu příslib letní bouře. Slunce prohrává svůj souboj a snaží se zachytit rudými a oranžovými prsty proti padajícímu soumraku. Když otevřu dveře, prudce se zablýskne a najednou je tu. Stojí na mé terase, jako kdyby ho sem divočina přičarovala.

Usmívá se. Přesně tak se na mě usmíval, když jsme byli mladí. Stále mu ten úsměv sluší, protože i když trochu vyrostl a zmohutněl, vypadá stále mladě. Je to líný a sebevědomý úsměv s nádechem hříšnosti, kterou si dovolí ukázat pouze v mé přítomnosti. Je o hlavu vyšší než já a jeho kůže je příliš zářivá a mléčně bílá na kluka narozeného a vychovaného tady v Bottom Springs, kde slunce nemilosrdně praží většinu roku. Jeho kůže není opálená a posetá pihami jako ta moje, ta jeho září jako perla, jako uvězněný měsíční svit. Vlasy má tmavé a rozcuchané a jeho oči jsou ještě temnější. Takové ty temné oči, které vás do sebe vtáhnou. Když jsem byla mladší, snažila jsem se ho nakreslit uhlem, zachytit jeho ostře řezané lícní kosti přitahující pozornost k jeho plným rtům. Nikdy se mi nepodařilo ho vystihnout. Na každém obrázku, který jsem nakreslila, vypadal jak z jiného světa, hrozivě a téměř zdivočele. Z těch obrázků bylo vcelku patrné, proč mu spousta místních říká Ďáblův syn.

Nechá mě si ho prohlédnout, úsměšek odkrývá jeho ostré špičáky, smích se mu odráží i v očích. Opře se ramenem o opadávající barvu na dřevěném rámu dveří a také si mě prohlíží. Začne u mých bosých nohou a postupuje vzhůru, až se naše pohledy setkají. Díky jeho pohledu a tíživému dusnu mám pocit, jako by se ke mně svět natahoval a chtěl mě pohladit.

Určitě ho přivolala moje bolest. Zavolala ho a přitáhla ho sem.

„Ruth.“ Chřípí se mu rozšíří, jako by se snažil zachytit nějaký pach. „Něco je špatně. Tvůj dům má jinou vůni. Rychle, řekni mi – jsi v bezpečí?“

„Ne.“ Zůstanu bez hnutí, nehty zarývám do dveří a vyrývám půlměsíčky. Promluvím přiškrceným hlasem: „Poslouchej. Konečně se to stalo. Našli ho v bažině.“

2

Červen, sedmnáct let

Bylo mi sedmnáct, když jsem poprvé vyrazila na rande. Mnohem později než ostatní děvčata. Jelikož námluvy a směřování ke sňatku jsou jedním z mála způsobů, jak se tady v Bottom Springs zabavit, a jelikož znuděná děvčata v malých městech prahnou po zábavě, začínáme tu s randěním vcelku brzy. I když to v mém případě bylo o něco později, byl zázrak, že jsem vůbec nějaké rande měla. Můj otec je totiž pastor James Cornier, kazatel v kostele Znovuzrození svatého ohně a duchovní vůdce každé duše v okrese Trufayette, s výjimkou hrstky bezbožných pohanů. Většina kluků se do randění s kazatelovou dcerou nehrnula. Po právu. Ve městě jako je to naše, je lepší držet si své neřesti – popíjení nezletilých a noční osahávání na zadních sedadlech – co nejdál od všetečných pohledů.

Byl to zázrak i kvůli tomu, jaká jsem. Pokud byste se poptali v okolí na slečnu Ruth Cornierovou, každý by vám řekl to samé: Ruth Cornierová je hodná a bohabojná dívka, nejsou s ní žádné potíže. Rodiče, kteří ji vychovali, jsou vzornými a respektovanými pilíři společnosti. Je ale velmi plachá, téměř nikdy nemluví, když na ni promluvíte, ztuhne a není schopná žádné reakce. Je to dívka, která zrudne a začne koktat, jakmile se na ni příliš upřeně podíváte. Je to křehká dívka skrývající se vždy v zadních řadách na fotografiích, která se nejspíš nedokáže podívat nějakému chlapci do očí, natož aby šla s nějakým na rande.

Měli pravdu. Byla jsem stydlivá. Ze všeho nejvíc jsem ale byla osamělá. Všichni mé rodiče respektovali, ale zároveň se jich i báli – hlavně mého otce, který měl moc odsoudit hříšníky do pekla a často ji využíval. Moje matka měla jinou schopnost: byla skoro tak tichá jako já, tedy alespoň na veřejnosti. V soukromí byly její soudy tvrdé, její jazyk legendární a její intriky tak mocné, že dokázaly vyobcovat celé rodiny ze setkání a nedělních bohoslužeb kvůli jedinému členu, který se něčím provinil.

Pokud si někdo v Bottom Springs myslel, že život v domě Cornierových je jiný, že za zdmi našeho dvoupatrového domku s šindelovou střechou sdílela naše trojice rodinnou intimitu, že mi rodiče dopřávali shovívavost a něhu, kterou obvykle na veřejnosti neoplývali, že se mi dostávalo láskyplného přehlížení, jaké matka dokáže poskytnout neposlušnému dítěti, které ukradlo bonbon z obchodu, mýlil by se. Když jsem byla malá, občas se ke mně chovali s citem. Občas mi večer otec dovolil, abych mu položila hlavu na klín, zatímco četl. Byla rána, kdy mě matka česala jemně a pomalu, byly to ale jen prchavé okamžiky, jako chmýří pampelišky na dlani. Zmizely, jen co jsem roztáhla prsty. Většinu času jsem byla pod drobnohledem obou rodičů snažících se zachytit sebemenší náznak nemravnosti nebo svévole. Jakmile něco takového zahlédli, neexistoval na zemi jiný člověk, kterého by dokázali poslat do pekla rychleji než mě. Peklo mělo podobu dvanácti ran otcovým rákosovým prutem, po kterých následovalo týdenní domácí vězení.

Bylo proto nejlepší snažit se být neviditelná. I když moje zarytá nemluvnost měla za následek, že jsem ve škole neměla žádné kamarády a byla jsem stejně neoblíbená jako chudák Samuel Landry, který se díky Tourettovu syndromu stal snadným terčem útoků krutých studentů, nebo Everett Duncan, jehož ošuntělé oblečení, upřený pohled a zaryté odmítání odpovědi, kdykoli byl tázán, jasně naznačovalo, že půjde ve šlépějích svého otce, místního budižkničemu s velmi sporadickou účastí na bohoslužbách. Co na tom, že mě nikdo nepozval, abych se zúčastnila sobotního popíjení piva v Hvězdné bažině. Celý život jsem se nesměle pokoušela najít někoho, s kým bych si rozuměla. Někoho, koho bych mohla nazývat přítelem. Nikdy se mi to nepodařilo. V tak malém městě nebylo moc na výběr. Nebyla jsem dívka, jakou by si přáli moji rodiče, ne uvnitř. Nebyla jsem ale ani taková, jakou by si přáli ostatní.

Místo navazování přátelství jsem tedy chystala tiché vzpoury. Většinou formou knih. Knihovna na střední škole Sacred Surrender byla neustále pod přísným dohledem starších členů církve. Neobsahovala žádné knihy, které by mohly svádět k neřestem, ani knihy, které by oslavovaly hříchy, jako třeba vzpouru proti rodičům nebo předmanželský sex. Především ale byla prosta jakékoli okultní literatury. Žádní čarodějové a čarodějky, příběhy o příšerách nebo milostné příběhy s vlkodlaky. Okultismus dělal mému otci obzvlášť velké starosti. Jestli tady v okolí někdy něco dokázalo konkurovat víře, byla to právě pověrčivost. Farníci se báli ďáblů kroužících kolem nás stejně tak jako boha.

Musím ale uznat, že Bottom Springs opravdu vypadá, jako by ho Stvořitel postavil s nadpozemskými úmysly. I když mohu srovnávat jen se sousedními městy – Forsythe a Trouville na východě a Houma na severu – vždycky jsem měla pocit, že je Bottom Springs nejkrásnějším místem na zemi. Zde, na samém konci Louisiany, jako by nebe, bažiny a divoké zelené stromy věděly, že po nás Svatý oheň požaduje, abychom vedli střízlivé, asketické životy, a snažily se nám to vynahradit veškerou nádherou a dekadencí, na kterou bychom neměli ani pomyslet. Východy a západy slunce jsou provázeny explozí barev, voda v zálivu je azurově modrá, černá bažina je lemovaná sametově zelenými lekníny, vysoké stromy jako by vypluly z hlubin. Stromy jsou tu úplně všude: sklání se nad prašnými cestami, podepírají pobřeží, stojí hustě vedle sebe jako zeď strážců pokryté mechem vlajícím ve větru. Všechna ta krása vás chytí za srdce a najednou ostře pocítíte přítomnost nějakého jiného řádu – možná je to Bůh, ale možná něco mnohem temnějšího. Tajné bytosti přebývající v dutinách stromů, jejichž oči se v noci objevují v hlubinách bažin, žluté a prastaré, jako oči aligátorů.

Obzvlášť jeden příběh děsí Bottom Springs už od pradávna. Vypráví o stvoření, jehož pravé jméno je tak zlověstné a ďábelské, že ho lidská mysl nedokáže uchopit, a proto mu říkáme Plíživec. Byl proklet mužem, který praktikoval duchovní magii a jehož jméno bylo dávno zapomenuto, aby na věky zůstal uvězněný v Bottom Springs. Plíživec tedy dříme ve vzdáleném temném srdci bažin, na místě, kam se nikdy žádný lovec ani zálesák nedostal. Říká se, že jednou za pár let vstane ze své podvodní hrobky, aby brázdil ulicemi Bottom Springs ve snaze najít cestu ven a být propuštěn do světa, který by ho pohltil.

Uvěznění Plíživce natolik rozlítilo, že se rozhodl místo toho pohltit nás. Bere na sebe podobu krásného muže. Je to past na hříšníky, svůdná jako zářivé kroužky korálovce. Plíživec dokáže nahlédnout do vašeho srdce, vidí vaši skutečnou hříšnost a jakmile o vás ví, bude to trvat pár hodin, dní, možná i let, ale nakonec k vám jednou v noci proklouzne oknem. Zaryje vám tesáky do krku jako při vášnivém polibku a pochutná si nejen na vašem těle, když roztrhá na kusy vaši tělesnou schránku, ale i na vaší duši. Ani nebe ani peklo nečeká na ty, které zadávil Plíživec. Čeká je nejhorší možný osud, kterým je nicota. Změní se na bezvýznamnou věc, pytel hnijícího a páchnoucího masa, který jednoho dne přestane existovat.

Jak jsem dospívala, nevyprávěl se příběh o Plíživcovi už tak často, když si ale muži dali v baru U Modrého měsíce o něco víc panáků Wild Turkeys, začali vyprávět příběhy, jak ho viděli proklouznout ve stínu mezi domy, když byli mladí. Jak cítili jeho přítomnost, když zabloudili příliš hluboko do bažin. Děti kontrolovaly zámky na oknech, než šly spát, a škaredě se dívaly na každého muže, který byl alespoň trochu pěkný. Hrozba něčeho starého a hladového číhajícího v bažinách dodávala večírkům, které tam pořádali teenageři, nádech nebezpečí. Jednou jsem přemýšlela, co děsí obyvatele Bottom Springs víc – Plíživec nebo ďábel?

Pro mého otce to byl samozřejmě problém, neboť on byl přesvědčen, že by Bůh měl mít monopol na veškerý strach. Proto byl obsah školní knihovny velmi omezený, mysl mladých lidí byla chráněna a z toho jasně vyplývalo, že to nebylo místo pro mě. Měli jsme ale i městskou knihovnu – malou cihlovou budovu poblíž Hlavní ulice se střechou podobnou té kostelní – do které se občas dostala i nějaká zakázaná kniha. Knihovně se naštěstí neustále nedostávalo peněz. Bez slušného rozpočtu tak byla odkázána na dary nejčastěji v podobě krabic naplněných pomačkanými paperbacky, občas doplněných zapomenutým tričkem určeným na charitu. Sem tam se stalo, že farníci zapomněli probrat hromádku knih, aby z ní vyřadili cokoli závadného. Když mi bylo čtrnáct, znala jsem díky tomu Danielle Steelovou i druhou a pátou knihu Percy Jacksona. Všechny jsem náhodně vytáhla z krabic s darovanými knihami a rychle je umístila mezi ostatní knihy na polici.

Zatímco knihovnice byly občas nedbalé, já jsem byla neustále ve střehu, neboť knihy byly mým jediným záchranným kruhem. Bažila jsem po příbězích stejně jako Plíživec po našich duších a hltala jsem každou knihu, která nebyla nábožensky zaměřená. Potvrzovaly mi, že existuje i jiný život než ten, který znám. Jsem přesvědčená, že v jednu chvíli jsem měla přečtené úplně všechny knihy, které byly ve městě k dispozici. Pobavilo mě zjištění, jak velice se můj otec mýlil, když si myslel, že klasická literatura, kterou povolil – Na větrné hůrce, Nadějné vyhlídky a Věk nevinnosti – nemůže navádět ke vzdoru. Naučila jsem se zpochybňovat, zuřit i trápit se s láskou spolu s Heathcliffem a Pipem a Newlandem Archerem.

A potom jsem objevila Stmívání.

Kniha byla zastrčená na polici mezi špionážními romány. Byl zázrak, že jsem si jí vůbec všimla. Byl zázrak, že jsem našla odvahu odnést si ji do nejvzdálenějšího koutu knihovny a číst ji skrytá ve stínu, kapitolu za kapitolou. Vracela jsem se do knihovny každý den, protože bych si knihu nikdy nemohla vypůjčit. Byl to naprostý kontraband. Příběh zároveň romantický i plný okultismu určený dívkám jako jsem já. V Belle jsem viděla sebe samu. Obě jsme byly plaché a přehlížené, žily jsme bezvýznamné životy vymezené okolnostmi, které jsme nemohly nijak ovlivnit. V upíru Edwardovi jsem našla vše, po čem jsem u muže toužila. Miloval Bellu z celého srdce, obětavě a vášnivě, jak to žádný skutečný muž nedokáže. Stejně tak jsem milovala já jeho. Během měsíce jsem román přečetla pětkrát a potom jsem několik měsíců bezvýsledně prohledávala všechny police ve snaze najít pokračování zmíněné na konci knihy. Nakonec jsem se rozhodla spáchat zločin. Schovala jsem knihu do batohu a odnesla si ji domů. Byl to ten nejhorší skutek za celý můj dosavadní život. Noc poté, co jsem ji ukradla, jsem se vzbudila celá zpocená o půlnoci s přesvědčením, že si pro mě přijde buď Plíživec nebo můj otec.

Stmívání mě přivedlo k mému druhému vzdoru. Byla jím posedlost takovou láskou, o které můj otec v kostele téměř nikdy nemluvil. Láskou, která naplňuje pohlcujícím citem k jinému člověku, i když něco takového bychom měli cítit pouze k Ježíšovi. Fascinovalo mě to. I přesto, že jsem se každý večer modlila k Bohu a věřila jsem, že mi naslouchá, nikdy jsem se k němu necítila blízko. Stejně tak jsem si ale nikdy nebyla blízká s jiným člověkem. Kdybych si mohla vybrat, raději bych navázala pouto s člověkem. Ruth Cornierová, kazatelova dcera, prahla po lásce nějakého chlapce víc než po lásce Boží. Bylo to další tajemství, které jsem skryla za svou mlčenlivost.

Bylo mi čtrnáct, když jsem našla Stmívání. Když mi bylo sedmnáct, neexistovala na světě dívka, která by toužila být zaplavena láskou víc než já. Měla jsem svou oblíbenou představu. Mé dlouhé, vlnité vlasy měděné barvy byly to jediné, co na mé osobě stálo za pozornost. Byla jsem s takovou barvou vlasů v naší rodině jediná. Představovala jsem si, jak nějaký chlapec zaboří ruku do mých vlasů a nechá kudrny obtáčet kolem svých prstů jako prstýnky spojující nás dohromady. Zašeptal by, že jsem krásná – nemusí nutně mluvit o mně, o mém kulatém pihovatém obličeji, ale o mých vlasech. A potom by mě políbil. Napadlo mě, že kdyby mi život něco takového dopřál – jen jeden okamžik, kdy bych cítila nádherný a dokonalý polibek – už nikdy bych o nic nežádala.

Když se v neděli objevila v kostele nová tvář, hned jsem si jí všimla.

3

Červen, sedmnáct let

Byl malý, ale hezký. Měl vlasy barvy písku, hnědé oči a velmi opálenou kůži, což mi naznačilo, že pracuje pro jednu z montážních čet, které se objevily v Bottom Springs pokaždé, když se Forsythe – náš větší soused na východě – začal rychle rozrůstat. Později se mi díky drbům podařilo tuto domněnku potvrdit. Během spousty nedělí jsem také zjistila, že se jmenuje Renard Michaels a je mu dvacet čtyři. Byl tedy o sedm let starší než já. Neustále jsem ho sledovala a pozorovala a klidně bych zvládla projít celým svým životem, aniž bych pronesla jediné slovo, nebýt té jedné neděle, kdy se na mě ohlédl během kázání mého otce a všiml si, že na něj zírám. Rychle jsem sklopila oči a s hrůzou jsem po zbytek bohoslužby neodtrhla pohled od bible. Když jsem konečně vyšla ven z kostela, postával mezi zbylými farníky na širokém trávníku před vchodem.

Zahlédl mě mezi ostatními a usmál se. Jeden přední zub mu rostl trochu nakřivo směrem dovnitř a já jsem na něj asi zase upřeně zírala, protože se ke mně pomalu přišoural. „Jmenuju se Renard,“ řekl a zahákl si palce za kapsy u kalhot. Měl na sobě těsné džíny, pracovní boty a košili s límečkem. „Jak se jmenuješ, Červenko?“

Jestliže neznal moje jméno, nevěděl ani, že jsem kazatelova dcera. „Ruth,“ vydolovala jsem ze sebe navzdory své stydlivosti. Na víc jsem se nevzmohla.

„Něco pro tebe mám.“ Vytáhl z kapsy jahodový bonbon, jehož obal měl připomínat semínka a stonek ovoce. Dávaly jsme s matkou tyto bonbony do malých proutěných košíků před vchodem, aby si mohli farníci nabídnout cestou z kostela. Natáhl ke mně ruku. „Vezmi si.“

Zamrkala jsem a pohlédla na jeho ruku. „Je pro tebe.“

Usmál se a znovu odhalil svůj zvláštní zub. „Je to jen bonbon. Nekouše.“

Dívali jsme se na sebe, dokud jsem byla schopná to snést. „Dobře,“ řekla jsem a sklopila pohled zpět na trávu. „Děkuju.“

Renard mi vložil bonbon do dlaně. Než odtáhl ruku, přejel mi ukazováčkem po dlani. Byl to jen záblesk, jen kratičký okamžik, i tak mě zmrazil na místě. Ještě dlouho poté, co pomalou chůzí zmizel z dohledu, jsem tam stála jako opařená a v ruce tiskla malou jahůdku. Nic by mě nedonutilo ji někdy v budoucnu rozbalit.

Od toho dne mě vyhlížel každou neděli. Říkal, že bude pracovat ve Forsythe několik měsíců, a potom se přesune do dalšího města někde v Louisianě, podle toho, kam ho jeho firma pošle. Líbilo se mu v Bottom Springs, protože tady bylo levněji než ve Forsythe, a taky proto, že je tady spousta pěkných holek. Řekl to s takovým úsměvem, že mi tváře okamžitě zrudly. Tak lehce se s ním povídalo, až mě to nakonec zlomilo. Velmi pomalu, krok za krokem jsem se mu otevřela, až jsem se nakonec sama sebe v úžasu ptala, kam se poděla má stydlivost.

Zjistila jsem tři nejdůležitější fakta o Renardovi: miloval svou matku, o které mluvil jako o mamince. Bydlela v Breaux Bridge, kde se narodil. Tak moc ji miloval, že nosil na krku zlatý řetízek s nápisem maminka, i když se mu neustále zamotával do chlupů na hrudníku. Byl dychtivým zálesákem. Celý pracovní týden se těšil na víkend, až bude moct vyrazit do bažin zkontrolovat své pasti. V neposlední řadě musím zmínit jeho auto, velký naleštěný červený truck, na který byl obzvlášť pyšný. Bylo to příliš drahé auto, než aby si ho mohl dovolit někdo, kdo žije ve starém bytě a používá jeden z těch plastových předplacených mobilů. Po nějaké době se mi svěřil, že si auto koupil z odškodného, které dostal poté, co se zranil na stavbě. Využil skutečnosti, že majitel byl víc než ochotný vyhnout se jednání s pojišťovnou výměnou za peníze na ruku.

Nikdo si se mnou nikdy tolik nepovídal jako Renard. Jako kdybych byla úplně normální. Bylo to tak vzrušující a omamné, že mi mohl povyprávět jakoukoli historku a já bych ji považovala za fascinující. Kdykoli mluvil, slyšela jsem polovinu toho, co říkal. Zbytek přehlušilo mé divoce tlukoucí srdce.

Jedné běžné neděle, kdy se nestalo nic, co by mě mohlo předem varovat, napochodoval Renard po bohoslužbě přímo ke mně a zeptal se, jestli bych si s ním nechtěla udělat výlet do Hvězdné bažiny. Překvapilo mě, že to místo zná. Všichni mí spolužáci jezdili do bažin, když chtěli popíjet alkohol a muchlovat se. Nebo tak jsem to alespoň zaslechla u stolu během obědové pauzy. Místo dostalo název Hvězdná bažina, neboť voda byla v noci tak temná, že se proměnila v zrcadlo, ve kterém se odrážela noční obloha. Když jste se tam brodili, jako byste plavali mezi hvězdami. Nikdy jsem to neviděla na vlastní oči. Neměla jsem dovoleno opouštět dům po setmění.

Když se mě tedy Renard zeptal a nervózně si při tom okusoval ret, napadlo mě: Moje první rande, dostanu pusu uprostřed divoké zeleně, jako když Edward políbil Bellu uprostřed louky. Neschopna slova jsem pouze přikývla a Renard se usmál. „Tak tedy v pátek.“

V pátek odpoledne mě vyzvedl na místě, které sám určil. O dvě ulice dál, než jsem bydlela. Neřekl proč, ale bylo mi jasné, že zjistil, že je mi sedmnáct, jsem pastorova dcera a také proto, že jsme náš vztah drželi v tajnosti. Ale co, stejně tak jsem držela v tajnosti vše, co v mém životě za něco stálo. Když jsme přijeli k Hvězdné bažině, nezaparkoval na velkém otevřeném prostranství daleko od vody, kde běžně parkovali ostatní a kde byla zem o poznání sušší. „Ať máme víc soukromí,“ vysvětlil, když si všiml mého tázavého pohledu, a já jsem opět dešifrovala nevyslovenou pravdu – aby nás nikdo nepřistihl. Bylo mu dvacet čtyři a mně sedmnáct. On byl pohledný a pobožný svobodný mládenec a já jsem byla pro okolí téměř neviditelné bezvýznamné nic. Mám štěstí, že tu s ním vůbec můžu být, i když se schováváme v bažinách.

Přikývla jsem, příliš nervózní z představy, jaké to asi bude, až mě poprvé políbí. Dlaně jsem měla zpocené a nenápadně jsem si je utírala do šatů. Jeli jsme stále hlouběji, až jsme dorazili na malé prostranství obklopené stromy. Renard zaparkoval a vypnul motor. Porost kolem nás byl tak hustý, že jsem za ním viděla jen tmu.

Rozložil deku na bahnité trávě a přitáhl si mě k sobě. Věděla jsem, co bude následovat, a zavřela jsem oči. Slyšela jsem bzukot hmyzu, hrdelní zpěv žab i zvuk větru. Vše kolem jsem velmi intenzivně vnímala, když Renard přitiskl své rty na mé.

Byla jsem políbena. Bylo to ale jiné než v mých představách. Jeho rty byly drsné a mozolnaté a sápaly se po mých s velkou dychtivostí od samého začátku. Chtěly něco, co jsem ale neuměla dát. Nevěděla jsem co s rukama. Někde v dáli vykřikl pták – vysoký a jasný varovný signál – a Renard si mě přitiskl blíž k tělu. Na své ruce jsem už nepomyslela. Jeho rty se vytrvale pohybovaly, až jsem měla dojem, že vlastně nemusím nic dělat. Zjevně nečekal na mou reakci.

Přitiskl mě na deku a rty následoval mé divoce bijící srdce. Líbal mě na krku a sjížděl níž a odhrnoval mi šaty, aby mohl ochutnat víc mé kůže. Překvapeně jsem vyjekla, vystrašená rychlostí, se kterou se posouval dál a dál. Vzpomněla jsem si na Bellin první polibek. Celý odstavec popisoval způsob, jak ji Edward uchopil a jemně se jí dotýkal. Rendalovy drsné ruce se snažily dostat pod mou sukni. Odtáhla jsem se a bez dechu, přesto důrazně jsem řekla: „Počkej.“ Nepočkal. Pouze zamumlal: „Uvolni se, Červenko.“ Slova pronesená s výrazným sladkým přízvukem se netrpělivě vlnila. Jeho ruce a ústa se nepřestaly pohybovat, svou váhou mě tlačil pod sebe, i když jsem se snažila vymanit – nejprve váhavě, nejistá sama sebou, ale potom zuřivě, jak mě zachvátila panika.

Tohle nebylo jako ve Stmívání. Bylo to ztělesnění všeho, před čím mě otec varoval. Tloukla jsem do Renarda a snažila jsem se osvobodit, zatím co se kolem nás začínalo smrákat. Byli jsme sami hluboko v bažinách. Žáby dál zpívaly, hmyz bzučel. Nikoho nezajímalo, že jsem uvízla v rakvi z jeho paží a zalykala se strachy. Celému světu jsem byla lhostejná a stejně tak i Renardovi, muži, který, jak se ukázalo, ve mně viděl jen naivní a zoufalou holku, ochotnou mlčet víc než ostatní.

Právě ve chvíli, když jsem se svíjela v trávě, vydal Renard přidušený zvuk a svalil se ze mě, zasažen něčím velkým a tmavým. Odkulila jsem se stranou a zoufale jsem vzlykala. Když jsem se roztřeseně postavila, zjistila jsem, co mě zachránilo. Everett Duncan klečel nad Renardem, svíral ho stehny a snažil se zachytit jeho ruce. Jako vždy byl celý v černém, na sobě měl tmavé brodicí boty a staré roztrhané laciné tričko. Poblíž ležela láhev s vodou vedle mokrého těla velké tlusté nutrie, říční krysy, kterým se tady v okolí obzvlášť dařilo. Byl na lovu, napadlo mě okamžitě, i když jsem stále byla v šoku.

Renardovi se podařilo vyprostit jednu ruku a zasadil Everettovi tak prudkou ránu do obličeje, že se mu odvrátila hlava stranou a já jsem zahlédla jeho obličej. Co si pamatuju, jednou ročně se vždycky našla nějaká holka ochotná přehlédnout pach osamění a hněvu, který Everetta obklopoval, modřiny rozlévající se kolem jeho očí a vyvolávající posměšky ohledně hospodských rvaček, i obvinění, že je gotik a podivín jen proto, že byla přitahována jeho tváří. Bylo úplně jedno, která z holek se o to pokusila. Všechny byly chladně odmítnuty za přihlížení a posměchu celé školy.

Celé roky jsme sedávali ve třídách vedle sebe. Cornierová a Duncan, úděl abecedy. Za celou tu dobu na mě sám od sebe promluvil jen jednou, v prvním ročníku na střední škole, chvíli poté, co jsem objevila Stmívání a nosila tu knihu všude s sebou v batohu. Šla jsem zrovna po chodbě, když do mě vrazila bezohledná skupina hráčů amerického fotbalu. Srazili mě na zem a z batohu se mi vysypaly všechny věci. Ani se nezastavili, aby se mi omluvili, jako kdybych byla vzduch. Stávalo se mi to často, ale tenkrát mě to hodně zabolelo.

Zvedla jsem se na kolena a rychle jsem začala hledat Stmívání, když se přede mnou objevily tmavé boty. Ze všech lidí to byl právě Everett, který se ke mně sehnul a podával mi zmuchlaný paperback. „Tady,“ řekl. Během okamžiku, než jsem odvrátila pohled a vděčně se nadechla, jsem si všimla, že má rozbitý ret, který se teprve hojil. Stará rána na cestě k uzdravení. Chladnou rukou mi pomohl vstát a potom s naprosto stejným netečným výrazem pokračoval v cestě. Jako jezero bez jediné vlnky.

A najednou je tady a pere se na trávě s mužem, který mi chtěl ublížit. Zatím co jsem je sledovala, situace se začala obracet. Renard vážil o třicet liber víc než Everett, proto se mu podařilo ho setřást a rukama mu stisknout hrdlo.

„Ty zasraný podivínský děcko,“ zařval Renard a tiskl mu hrdlo tak pevně, až zoufale lapal po dechu. Máchal rukama ve vzduchu a neúspěšně se snažil zapřít o Renardův hrudník, jako jsem se o to před chvílí snažila i já.

„Přestaň,“ vykřikla jsem, když Renard Everetta znovu uhodil. Ve tváři byl rudý vzteky. Přemožený neozbrojeným puberťákem, ani mě nedostal, celý jeho plán se rozpadl. V záchvatu zuřivosti nedokázal nic skrývat a já jsem jasně viděla na dno Renardovy duše. Viděla jsem pravdu, kterou přede mnou každou neděli tajil – až tam na dně byla jeho duše prohnilá.

„Vždyť ho zabiješ!“ vykřikla jsem znovu. Everett byl v pasti, ruce mu začaly umdlévat, jeho tajuplně krásná tvář zmodrala z nedostatku kyslíku. Srdce mi divoce poskočilo v těle, neboť jsem si byla jistá, že zemře. V zoufalství jsem klesla na všechny čtyři do trávy a prohrabávala jsem kořeny stromů a keře a všechny ty podzemní skrýše, kam by člověk nikdy neměl sahat. Nahmatala jsem kámen hladký jako vejce a velký jako cukrový meloun.

V hlavě mi zůstala jen jediná myšlenka: Everett Duncan se mě pokusil zachránit a já nemůžu dovolit, aby mu někdo ublížil. Přiběhla jsem zpět k dece, kde se nad ním Renard skláněl a oběma rukama tisknul Everettův krk. Ani na okamžik jsem se nerozmýšlela a udeřila jsem ho kamenem přímo do hlavy. Trhnul sebou na stranu, ale vypadalo to, že nemá dost, a tak jsem ho praštila znovu. Slabě jsem vzlykla, jak mi náraz projel zápěstím. Nemohla jsem přestat, zvedla jsem kámen a udeřila ho ještě jednou. Renard se svalil na deku a z hlavy mu prýštila krev.

Ztuhla jsem.

Everett se postavil a ztěžka dýchal. A tak jsme tam spolu stáli, on v černém, já v bílém, oba prudce oddychující a oba potřísnění krví. Uběhla věčnost, než jsem zašeptala: „To jsem nechtěla.“

„Pst.“ Zvedl prst do vzduchu, jako by se snažil zjistit směr větru. Okamžitě jsem ztichla – jen mé srdce dál divoce tlouklo. Vnímala jsem veškerou melodii bažin – lezoucí a plazící se tvorové šustící v listí, voda kapající z větví a ptáci zpívající nad námi. Mezi tím vším se ozýval slabý zvuk, zvuk muže, který se nemůže nadechnout.

„Ještě žije,“ řekl Everett a já jsem se vyděsila. Zapomněla jsem, jak zněl jeho hlas – byl hluboký, ale zároveň melodický. Podíval se na mě a já jsem se přikrčila. Čekala jsem od něj slova opovržení. Nic jiného jsem si ani nezasloužila. Shořím v pekle za to, co jsem udělala. Nikdy se nedostanu do ráje.

Místo znechucení se v Everettově tváři zračila jemnost. Nikdy se takto netvářil, nikdy za celá ta léta, kdy jsme kolem sebe kroužili. A právě ten výraz způsobil, že mi po zádech přejel mráz a jemné chloupky se vztyčily jako malé antény.

„Dej mi to,“ řekl a natáhl ke mně ruku. Podíval se na kámen.

Mlčky jsem mu ho podala. Moje ruce byly najednou lehké bez té tíhy a já jsem si je rychle protřepala. Everett si kleknul vedle Renarda a chvíli ho pozoroval. Netuším, o čem přemýšlel. Potom se sehnul a zašeptal mu něco do ucha. Mluvil velmi tiše, takže jsem nic nezaslechla. Renard měl zavřené oči, ale když mu Everett něco šeptal, zachrčel. Potom ho Everett prudce uhodil kamenem do spánku. Jedna rychlá tvrdá rána a Renard zmlknul.

„Trpěl,“ řekl Everett jemně. „Jako zvíře v pasti.“ Položil kámen na deku a s malým zavrávoráním se postavil.

Prokázal Renardovi službu. Pátravě jsem si prohlížela jeho tvář, když znovu nabyl rovnováhu. „Nepotřebuješ odvézt do Blanchardu?“ Nemocnice byla na vzdáleném okraji města. Sice jsem ani neměla jak se tam dostat, Everett ale vypadal, že bude nemocnici potřebovat.

Zavrtěl hlavou. „Ne. Jsem na to zvyklý. Nehledě na to, že by se mě ptali, jak se mi to stalo.“

Naše pohledy se setkaly. Právě v tu chvíli na mě plně dolehla tíha toho, co jsem právě udělala. Zabila jsem člověka. Nebo Everett. Nebo my oba společně. Náš společný hřích nám ulpíval na rukách jako krev. Klesla jsem na kolena do trávy.

„Ruth.“ Everett mě popadl za ramena. „Teď ne, dobře? Později. Teď se ho musíme zbavit.“

Vzhlédla jsem k němu z trávy. Stalo se toho příliš mnoho, než aby mě mohl překvapit jeho dotek. Jeho tmavé oči byly navzdory všemu jasné a klidné.

„Zůstaň tady, než seženu sekeru. Myslím, že můj táta má jednu v kůlně. Nebo alespoň nůž.“

„Byl jsi lovit v bažině.“ Podívala jsem se na mrtvou potoční krysu a moje slova přicházela téměř neslyšně odkudsi z velké dálky. „To jsi s sebou neměl ani nůž?“

Stiskl mi rameno. „Nic nedělej. Vrátím se brzy.“

Zmizel dřív, než jsem ho mohla poprosit, aby mě tu nenechával samotnou s Renardem. Svalila jsem se na deku. Jak jsem byla v šoku, čas se asi musel zdeformovat, třicet minut se smrsklo na pět, protože byl tak strašně rychle zpět. V ruce držel sekeru a pomáhal mi vstát.

Zvedla jsem se a postavila jsem se vedle Everetta. Zírala jsem na Renardovo tělo, na jeho zkrvavenou rozbitou hlavu. Z prodělaného šoku se mě zmocnil chladný klid, najednou jsem necítila vůbec nic. První muž, kterého jsem políbila, neměl s Edwardem nic společného.

Everett promluvil klidným hlasem: „Musíme si pohnout, než se úplně setmí. V tu dobu jsou bažiny nejhladovější.“

„Jsi si jistý?“ zeptala jsem se. „Tady tím vším?“

„Hodíme ho do bažiny a přivážeme k němu deku i kámen. Krokodýli ho najdou a velmi rychle ho sežerou. Nikdo se to nikdy nedozví. Nic ti nehrozí.“

Natáhl ke mně ruku. Chvíli jsem zaváhala a pak jsem se ho chytla. „Neměj strach,“ řekl. Jak jsme tam stáli s propletenými prsty a všude kolem se stmívalo, najednou už jsem se nebála.

Rozsekali jsme Renardovo tělo na kusy, které jsme byli schopní přenést k vodě. Brodili jsme se vodou, dokud nám nesahala po kolena a tam jsme ty kusy těla nechali. Potom jsme čekali na hranici lesa, až se najednou hladká vodní hladina rozčeřila – bylo to rychlé jako blesk, jednou dvakrát, voda zavířila – a bylo po všem. Nebylo to ani divoké, spíš klidné. Nechali jsme jeho auto tam, kde zaparkoval. Everett říkal, že až ho najdou, budou si myslet, že Renard vyrazil na lov nebo na průzkum bažin, neboť si věřil, že je natolik zkušeným a drsným lesákem z Louisiany, aby to přežil.

O našem rande nikdo nevěděl, Renard to tak sám naplánoval. Jeho levný plastový telefon neměl žádné sledovací zařízení. V chudém kraji, jako je ten náš, kde na úřadu šerifa pracují jen tři lidé, neexistuje něco jako testy DNA. Už vůbec ne v případě muže, který tudy pouze projížděl, nějakého kočovného dělníka. Právě to, co jsem na životě v malém zaostalém Bottom Springs nenáviděla, mě nakonec zachránilo.

Stalo se to přesně, jak Everett předpokládal. Když se v novinách objevila zpráva o Renardově zmizení v bažině, nikdo tomu nevěnoval přílišnou pozornost. Spousta lidí už zahynula v nezkrotné divočině, až si na to místní jednoduše zvykli. Jednu neděli využil můj otec Renarda jako příklad ve svém kázání o přílišném sebevědomí. Potom už si na něj ve městě nikdo nevzpomněl. Dny, kdy jsem s hrůzou čekala, až si pro mě někdo přijde, se protáhly v měsíce tichých pochybností a ty pak v roky částečného smíření se. Spousta monotónních obyčejných dnů nakonec pohřbila ten jediný odlišný. Nakonec se stalo něco neuvěřitelného. Malá část mého já začala v největších hlubinách srdce věřit, že to, co jsme udělali, možná nebylo tak zlé. Nevím, jestli mi to našeptával můj hlas nebo hlas ďábla, v každém případě mě to uklidnilo.

Jedna věc se ale přece jen změnila a byla tím nejdůležitějším, co mě kdy potkalo. Můj třetí a nejsilnější vzdor. Možná jsem část sebe ztratila v Hvězdné bažině, možná jsem nechala své dětství odplout temnou vodou spolu s Renardem, na oplátku jsem ale získala Everetta. Následující den jsem ho za soumraku zahlédla z okna. Čekal na mě na kraji trávníku. Od toho dne se zjevoval pravidelně jako hodinky. Stali se z nás nerozluční přátelé. K úžasu všech v okolí se stal tím přítelem, o kterém jsem vždy snila, jen s tím rozdílem, že on byl skutečný a živý, ne uvězněný v nějaké knize.

Za celé ty roky jsme ani jednou nezmínili jméno Renarda Michaelse.

4

SOUČASNOST

Everett se ve dveřích narovná a nebezpečně hlubokým hlasem se zeptá: „Co tím myslíš, že ho našli?“

„Tady ne.“ Otevřu dokořán dveře proti hmyzu, ale on se ani nehne. „Pojď dovnitř.“ Vím, že jsem paranoidní, ale nemůžu si pomoct. Everett se konečně odlepí od dveří a následuje mě dovnitř.

Zavedu ho do své malé kuchyně s otevřeným oknem, kterým sem přes záclony stále proniká večerní větřík. Všechno v tomto domě zoufale volá po opravách, stejně jako můj stařičký Datsun, kterého mi věnoval dobrák starouš Jonas. Slitoval se nade mnou, když jsem oslavila osmnáctiny, ale nic lepšího jsem si nemohla dovolit. Bydlím v malém domku daleko za městem, přesně na rozhraní, kde začíná hustý les. Je to jediný dům na míle daleko. Dopisy a zásilky si musím vyzvedávat na poště, protože pan Broussard, místní pošťák, odmítá tak daleko chodit. Říká, že je to tu příliš na samotě, příliš blízko temným lesům. Nájem si platím ze svého a žiju si tu po svém. Za to jsem vděčná.

Everett jde za mnou a rozhlíží se. „Máš nové záclony.“

Ačkoli musíme probrat mnohem závažnější témata, tato společenská konverzace je pro mě velkou úlevou. Alespoň můžu oddálit okamžik, kdy na nás dopadne nemilosrdné ostří nejnovějších zpráv. „Staré už byly potrhané. Tyhle jsem si ušila sama.“

Zatváří se překvapeně. „Nové knihy?“

„Spousta.“ Však jsem je shromažďovala celé dva roky, co ses neukázal. Kývnu hlavou k polici s knihami. „Hodně z nich se ti bude líbit.“

Přejdeme do obýváku, kterému vévodí starý květovaný gauč, který jsem objevila v garážovém výprodeji, a moje veliká knihovna. Milionkrát jsme na tom gauči s Everettem seděli a dlouho do noci si četli. Tentokrát si ale drží odstup. V podivně formálním gestu se opírá o opěradlo pohovky. Když se na mě podívá, pochopím, že čeká, až začnu.

A tak mu všechno povykládám: o zálesákovi, o lebce, o proražené kosti. Je jen otázkou času, než si poskládají střípky dohromady, a vysloví nahlas Renardovo jméno. Nemyslela jsem si, že by Everett mohl ještě víc zblednout, ale když domluvím, je bílý jak stěna.

Polkne. „Vím, že to nevypadá dobře, Ruth, ale určitě zvládneme vymyslet nějaký plán. Na něco musíme přijít.“

Z nějakého neznámého důvodu je to právě Everettova naděje a víra, které mě zlomí. Poprvé od chvíle, kdy jsem se dozvěděla o nálezu, mě v očích začnou pálit horké slzy. „Oni nás určitě chytnou. Zavřou nás a strávíme zbytek života za mřížemi. Pokud teda nedostaneme křeslo. V každém případě se budeme smažit v pekle. Tohle nám neprojde.“

Zavrtí hlavou a jeho tmavé vlasy se zavlní. „Byla to sebeobrana. Renard ti chtěl ublížit a mě chtěl zabít. Udělali jsme to, abychom se zachránili.“

„Ale pak jsme zahladili stopy. Mysleli jsme si, že ho nikdy nenajdou, ale oni ho našli. A teď o tom mluví celé město. Nakonec si někdo vzpomene na nějaký detail, který je nasměruje k nám. Už nemůžeme nic dělat.“

„Vždycky se dá něco dělat. Slibuju. Něco vymyslím.“ Everett se odmlčí a přitiskne si dlaně na spánky. „Já jenom… nemůžu se teď soustředit. Ta vůně mě přivádí k šílenství. Ruth, řekni mi, proč je tvůj dům cítit nějakým mužem, nebo se zblázním.“

Překvapeně se zasměju. Je tolik jiných věcí, o kterých bychom se teď měli bavit. Kromě toho už je to dost dlouho, co tu byl Barry naposledy, a já ho tu vůbec necítím. Everettův čich je ještě lepší, než býval. Podívám se na něj a najednou cítím nával hněvu. Jestli tady někdo dluží odpovědi, tak je to Everett.

„Tak dlouho jsme se neviděli a to je to první, co tě zajímá?“

Jeho tmavé oči začnou mrkat o poznání rychleji. Moje srdce přeskočí do podivného rytmu.

„Nemůžeš se mě vyptávat na můj dům, dokud mi nevysvětlíš, proč ses loni v létě nevrátil domů. Kde jsi byl? Proč jsi mě alespoň nevaroval?“ Začínám se zajíkat. „Měla jsem o tebe strach, Evere.“

Strach. Takové malé slabé slovo. Nemůže obsáhnout to, co jsem cítila, když loni přišlo léto a on se neobjevil. Bylo to poprvé, co se nevrátil od chvíle, kdy se odstěhoval z Bottom Springs. Poprvé, co mě zklamal od chvíle, kdy nám bylo sedmnáct. Celou noc jsem nespala a snažila se vstřebat skutečnost, že konečně zmoudřel a uvědomil si, že mu bude líp, když se zbaví tohoto místa i mě. Plakala jsem dlouho a hodně. Představovala jsem si, že mi sůl vyleptá na tvářích rýhy, jak se to postupem času děje na skalách.

Everett se ušklíbne. Jeho podivínství bylo v Bottom Springs vyhlášené, ale jen já vím, jak hravou podobu může také mít. „Nemám ani mobil, ani počítač.“ Povytáhne obočí. „Měl jsem snad vycvičit holuby, aby tě našli?“ Snaží se to zlehčovat, aby odvedl mou pozornost. Dívat se, jak si dělá legraci, mi ale působí ještě větší bolest v místě, kde mám zlomené srdce a kde mi zůstala nezhojená rána.

„Nevěděla jsem, jestli tě ještě někdy uvidím,“ řeknu potichu. Narovná se, když slyší tón mého hlasu. A tak tady stojíme tváří v tvář bezprostřední hrozbě v osobě šerifa, a přitom tohle je téma, které nemohu dostat z hlavy. To je to, co mě nejvíc zraňuje.

„Já vím.“ Ever se opře o pohovku. „Nemůžu ti říct, proč jsem nepřišel. Jen mi prosím věř, že jsem musel zůstat někde jinde. Býval jsem měl zůstat i toto léta, ale jsem slaboch. Chyběla jsi mi. A když teď vidím, co se děje… je dobře, že jsem přišel.“

„Už nikdy neříkej, že bys neměl přijít. Nemůžeš mě tu nechat samotnou proti všem.“ Na našem vztahu s Everettem byla vždycky nejlepší skutečnost, že můžeme říct, cokoli nás napadne, naprosto upřímně, i když bychom pak mohli vypadat hloupě, sobecky nebo slabošsky. V tom je výhodou být pastorovou dcerou a ďáblovým synem. Dva vyděděnci, kteří se spřátelili tak jako my. Od samého začátku mezi námi nebylo nic zakázané.

V jeho tmavých očích se zračí lítost. „Opravdu mě mrzí, že ses o mě musela bát.“

Pátravě si ho prohlížím a cítím tíhu tajemství, které mi nechce říct. Mohla bych dál přiživovat svůj hněv. Mohla bych mu říct, že jsem loni v létě byla tak nešťastná, že jsem přestala chodit do práce, přestala jsem číst, dokonce jsem někdy ani nevstala z postele, až se tu nakonec objevili mí rodiče a modlili se nade mnou, protože byli přesvědčení, že se v mé hlavě usadilo něco bezbožného. Mohla bych se snažit, aby trpěl stejně, jako jsem trpěla já. Pravda je ale taková, že mé srdce je přelétavý zrádce. Navzdory všemu strachu, hrůze a stresu mě jediný pohled na něj zaplavuje pocitem štěstí pomalu a sladce jako med. I když to odporuje zdravému rozumu, když tu teď je, začínám věřit, že se to všechno nějak spraví.

Everett dlouze a zhluboka vydechne. „Řekneš mi, kdo je to tentokrát? Ten muž, kterého tady cítím?“

Nenapadá mě žádný způsob, jak se vyhnout odpovědi, a tak se opřu rukou o zeď, abych získala alespoň nějakou podporu. „Nemohla jsem ti zavolat. Nevěděla jsem, kde bydlíš, protože to měníš tak často. Co jsem si měla myslet jiného, než že jsi mě opustil? Anebo že jsi mrtvý.“ Udělám krok směrem k němu, ale pak se zastavím. „Nedovedeš si ani představit, jak jsem se cítila opuštěná.“

Ever slyší naléhavý tón mého hlasu. Podívá se mi do očí.

„Znáš moje rodiče. Jak na mě neustále tlačí.“

Neřekne ani slovo, ale koutky se mu stočí dolů, jako by se mu dělalo špatně.

„Rok bez tebe a nakonec jsem jim podlehla, Evere. Nechala jsem je, aby mi někoho našli.“

Promluví drsným hlasem: „Kdo to je?“

Zhluboka se nadechnu.

Jeho temné oči planou, jako by už dopředu znal odpověď.

„Barry.“

„Barry Holt?“

„Vím, že jsme ho nikdy neměli moc v lásce …“

„Neměli v lásce? Ruthie, vždyť je to hajzl.“

„Nikdy nic neudělal. Jenom si nás nevšímal, patřil mezi fotbalisty. Ale tenkrát byl jenom kluk. Bylo to na střední. Lidé se mění.“

Everett si přitiskne ruku na pusu, což dělá vždy, když má problém zpracovat nějakou informaci. Znám to gesto stejně jako svoje vlastní tiky. Pohledem přejíždí po pokoji, jako kdyby nedokázal snést pohled na mě. „Je to vážné?“

Koušu se do rtu. Ever přece musí pochopit, že představa života bez něj ze mě zase udělala dítě uvězněné v těch strašných letech před tím, než jsme se spřátelili. Moje osamělost byla tak tíživá, že jsem byla ochotná udělat cokoli, abych to zastavila. I kdyby to mělo znamenat souhlasit s mými rodiči, kteří se mě snažili provdat od mých osmnáctých narozenin. Bez Everetta za zády jsem neměla sílu s nimi neustále bojovat.

Těžko se mi hledají slova, ale moje mlčení zřejmě mluví samo za sebe.

Everett se na okamžik zatváří vyděšeně a já už se chystám k němu natáhnout, ale ovládne se. Svá další slova směřuje do zdi. „Nejprve Renard, teď Barry. Jedno léto se nevrátím a celý svět se začne rozpadat.“

„Zatím to není oficiální,“ řeknu a snažím se to nějak vyžehlit. „Ještě mě nepožádal o ruku.“

Ever má stále odvrácený pohled. Znovu si přitiskne ruku na pusu a odlepí se od gauče. Jeho bolest je téměř hmatatelná. „Jedno léto, Ruthie.“ Snaží se mluvit klidně, ale zní spíš přiškrceně. „Myslel jsem si, že ty a já …“ Zmlkne. Potom zavrtí hlavou, odvrátí se ode mě a rázným krokem vyrazí z pokoje. Dveře proti hmyzu se roztřesou, jak je prudce rozrazí.

Jednoho večera, když nám bylo sedmnáct, jsme utekli Everovu i mému tátovi, nechali jsme za zády celé to mizerné město a hnali jsme se hluboko do lesa. Běželi jsme, dokud nám stačil dech. Natáhli jsme se vedle sebe, dívali jsme se přes stromy na hvězdy a on řekl: „Slib mi, že spolu zůstaneme navěky.“ Slíbila jsem to, hvězdy mi byly svědkem. Nikdy bychom se jeden druhého nevzdali. Nenechali bychom je vyhrát. Byli bychom navždy my dva, v bezpečí v tajném světě, který jsme si pro sebe vytvořili. Byl to takový ten slib, které si lidé dávají, když jsou mladí a stále se vzpamatovávají ze zjištění, jak tvrdý a krutý může svět být. Celé roky měl na mě náš slib velký vliv. Míjela jsem cizí lidi, téměř jsem je nevnímala, ignorovala jsem jejich upřené pohledy, i to, jak si mezi sebou šeptali, že když jsem byla dítě, dala se má výstřednost pochopit, ale teď už je to hodně divné. Měla jsem Everetta a nikoho jiného jsem nepotřebovala. I když jsem byla uvězněná v Bottom Springs, byla jsem volná.

Tohle všechno mi jeho zmizení vzalo. Bez Everetta už žádný bezpečný tajný vesmír neexistoval. Byla jsem hozena zpět do světa, kde záleželo na lidech a věcech kolem nás. On unikl, ale já jsem se tu zasekla a zůstanu tu navždy. Samozřejmě jsem si uvědomovala, že randěním s Barrym poruším náš slib – byla jsem ale přesvědčená, že Everett už ho sám porušil.

„Počkej!“ vykřiknu, nazuju tenisky a vyběhnu za ním. Tkaničky mě švihají do kotníků. Everett spěchá ke svému autu, starému černému kabrioletu, který si po střední škole přestavěl. Vyladil ho, aby šlapal tak rychle a hladce jako on.

„Nemůžu být ve tvém domě.“ Naskočí do auta. „Je toho na mě moc. Musím si to promyslet.“

Prudce otevřu dveře a naskočím na místo spolujezdce. Zlostně se na mě podívá, ale já si zapnu pás a pohled upírám odhodlaně před sebe. „Vím, kam máš namířeno, a chci jet s tebou.“

Dlouhou chvíli nic neříká, zatímco já hledím upřeně před sebe a odmítám se na něj podívat, protože mám strach, že když to udělám, vyhodí mě. Vítr mi sfoukává vlasy do obličeje. Nic nevidím, ale tvrdošíjně sedím bez hnutí. Konečně slyším, jak si zlehka povzdechne, a potom zastrčí klíč do zapalování a nastartuje motor. Ever přehodí paži přes opěradlo mého sedadla a rychle couvá dolů po silnici.

5

Současnost

Před lety mi ukázal jedno místo v lesích nedaleko mého domu. Je to jedno z těch posvátných míst, o kterých nikdo jiný z Bottom Springs neví, neboť se nikdo jiný evidentně nedokáže tak dobře prodrat divočinou jako Everett, kterého k tomu okolnosti přinutily. Když zastaví a vypne motor, kola se zaboří do trávy. Vystoupíme a beze slova se zanoříme do hustého porostu. Pohybujeme se synchronizovaně jako letící ptáci.

Konečně se vysoké štíhlé borovice rozestoupí a objeví se malý prostor s vysokým majestátním stromem uprostřed. Natahuje do dálky stovky plazivých paží, z nich některé se sklánějí až k zemi. Říkáme mu Medúza, neboť jsme se už dávno s Everettem rozhodli, že svou náklonnost budeme raději věnovat padouchům. Oba moc dobře víme, jak snadné je stát se jedním z nich, pokud vás okolí nechápe. Naše přátelství jim to má tedy vynahrazovat.

Jdu za ním a snažím se získat oporu na kluzké kůře.

„Zasekla ses?“

Toto mi bude chybět ze všeho nejvíc, až nás pošlou do vězení.