Lady Tan’s Circle of Women

copyright © Lisa See, 2023

Licenci na překlad zprostředkovala Sandra Dijkstra Literary Agency

translation © Petra Andělová, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-482-2

ISBN mobi: 978-80-7689-483-9

Památce Mariny Bokelmanové,
mé druhé matky, léčitelky, folkloristky a vyšívačky

Poznámka autorky

Tento příběh začíná v roce 1469, v pátém roce vlády císaře Čcheng-chua, kdy bylo Tchan Jün-sien osm let. Název její knihy je překládán různě: Naučení lékařky, Rozmanité zápisky lékařky nebo Komentáře lékařky.

V textu románu jsem se držela anglickojazyčné tradice a termíny z čínské medicíny, které mají jiný význam než s malým počátečním písmenem, jsem psala s velkým písmenem, například krev a Krev. První systém přepisu čínštiny do latinky vytvořili Matteo Ricci a Michele Ruggieri mezi lety 1583 a 1588, tedy dlouho po událostech, o kterých pojednává tento román. A proto pro přepis čínských výrazů používám pchin-jin, který Čínská lidová republika přijala jako oficiální transkripci v roce 1979 a mezinárodním standardem se stal roku 1982. (V českém překladu je použit standardní český přepis, ale některé výrazy, jejichž podoba je zažitá, zůstaly v této podobě, např. Peking, Nanking atd.)

A konečně, někteří možná nejsou obeznámeni s tradicí a koncepty čínské medicíny – neagituji pro ani proti, ale doufám, že budete mít na paměti širší obraz světa, v němž se románový příběh odehrává. Kolumbus spatřil Nový svět jedenatřicet let poté, co se Tchan Jün-sien narodila, a anglická osada Jamestown byla založena až jedenapadesát let po její smrti. Západní medicína v době, kdy léčila paní Tchan, považovala za příčinu nemocí nerovnováhu nebo poškození čtyř základních tělesných šťáv: krve, hlenu, žluté žluči a černé žluči, nebo za trest za pacientovy hříchy. Většina léků západní medicíny byla kombinací bylin a alkoholu, běžně se praktikovalo pouštění žilou a přikládání pijavic.

Předmluva k Rozmanitým
zápiskům lékařky

Naše starobylá země zrodila mnoho slavných lékařů, mezi nimiž bylo i několik žen. Této rodové linii je ctí, že moje příbuzná, paní Tchan Jün-sien, zapsala případy, v nichž byla zachraňována mysl a tělo. Velký lékař Sun S’-miao napsal: „Ženy je desetkrát těžší léčit než muže.“ Nejedná se jen o jin a jang nebo o vnější svět mužů a vnitřní pokoje žen. Ženy otěhotní, rodí a měsíc co měsíc ztrácejí krev. A také trpí odlišnými náladami a emocemi než muži. Moje příbuzná vynikla v ošetřování a léčení žen, protože sdílela radosti a strasti toho, co znamená být ženou na tomto světě.

Žu Luan

pokorný držitel dvorského
úřadu a literát třetího
nejvyššího stupně

ČÁST I

Mléčné dny

Pátý rok
vlády císaře Čcheng-chua
(1469)

Žít znamená…

„Po tisíc uplynulých let a po tisíc let budoucích, ať již žiješ kdekoli, ať jsi jakkoli bohatá nebo chudá, čtyři fáze života ženy byly, jsou a budou stejné,“ praví ctihodná dáma.

„Jsi ještě malé děvče, nacházíš se v období mléčných dnů. Až ti bude patnáct, vstoupíš do období spínání vlasů. Tvůj účes tak dá na vědomí v Podnebesí, že jsi připravená na manželství.“

Usměje se na mě. „Pověz, Dcero, co bude následovat?“

„Dny rýže a soli,“ odpovím poslušně, ale duchem jsem nepřítomná. Má matka a já sedíme spolu na porcelánových sedátkách v kryté galerii ve dvoře našeho domu. Je období dešťů, a tak kousek oblohy, který je vidět, zakrývají těžké mraky a vzduch je vlhký až k zalknutí. Ve dvou stejných květináčích rostou miniaturní pomerančovníky. V dalších se pod vahou květů prohýbají stvoly orchidejí. Přichází déšť, ale než se rozprší, ptáci stále hlasitě cvrlikají ve větvích jinanu, který v parném letním dni poskytuje chladivý stín. Cítím moře – viděla jsem oceán jen na obrazech. Slaná vůně ale nedokáže přehlušit nepříjemný zápach, který vychází z podvázaných chodidel ctihodné dámy.

„V myšlenkách jsi jinde.“ Její hlas zní křehce a stejně křehce vypadá i ona. „Musíš se soustředit.“ Nakloní se a vezme mě za ruku. „Máš dnes bolesti?“ Když přikývnu, řekne: „Vzpomínky na bolestivou trýzeň, kterou zakoušíš při podvazování nohou, nikdy úplně nezmizí. Od nynějška až do dne, kdy zemřeš, tě bude bolest stále navštěvovat – když budeš dlouho stát, když půjdeš příliš daleko, když se bude měnit počasí, když nebudeš o chodidla řádně pečovat.“ Soucitně mi stiskne ruku. „Když budou pulzovat a palčivě bolet, připomínej si, že jednoho dne se tvé utrpení stane důkazem tvé lásky pro tvého manžela. Snaž se soustředit na něco jiného, co odvede tvoji pozornost od bolesti.“

Moje matka je moudrá, a proto ji všichni v domácnosti, včetně mého bratra I-fenga, oslovují ctihodná dámo, což je čestný titul, který jí jakožto manželce vysokého úředníka náleží. Zaslechneme ženský zpěv. To určitě paní Čao, konkubína mého otce, baví hlavu rodiny a hosty.

„Však víš, jak se soustředit… když chceš,“ promluví po dlouhé odmlce znovu matka. „Tato schopnost nechat se plně něčím pohltit je naše záchrana.“ Znovu ztichne, když nás jak mlha na okamžik zahalí pochvalný mužský hlahol, v němž vyniká otcův hlas. Potom se zeptá: „Můžeme pokračovat?“

Nadechnu se. „Dny rýže a soli jsou nejdůležitějším obdobím v životě ženy. Tehdy budu vykonávat povinnosti manželky a matky…“

„Jako já nyní.“ Ctihodná dáma vznešeně nakloní hlavu na stranu a zlaté a nefritové ozdoby vetknuté do jejího účesu něžně zacinkají. Jak je bledá a jak elegantní. „Každý den musí začít brzy. Vstanu před úsvitem, omyji si tvář, vypláchnu si ústa vonným čajem, opečuji chodidla, upravím si účes a nalíčím se. Potom půjdu do kuchyně, abych se ujistila, že služebnictvo už rozdělalo oheň a připravuje ranní jídlo.“

Pustí moji ruku a povzdechne si, jako kdyby ji úsilí vypustit z úst tolik slov vyčerpávalo. Zhluboka se nadechne, než pokračuje: „Vštípit si tyto povinnosti je jádrem tvého vzdělání, ale také se dívej a uč se, co je nezbytné pro každodenní chod domácnosti: dohlédnout na nanošení otopu a vody, poslat služky s velkýma nohama na trh, postarat se, aby bylo oblečení, a to včetně toho paní Čao, vyprané, a o řadu dalších věcí, jež jsou potřeba. Tak, co dál?“

Takto už mě učí čtyři roky a já vím, jaké odpovědi chce slyšet. „Naučit se vyšívat, hrát na citeru a vštípit si do paměti Rozpravy pro ženy…“

„A také další texty, abys, až nadejde čas a odebereš se do manželova domu, věděla a chápala, co všechno musíš a čeho všeho je třeba se vystříhat.“ Poposedne si na stoličce. „Nakonec nadejde čas tichého sezení. Víš, co to znamená?“

Možná kvůli bolestem mi pomyšlení na smutek a osamění tichého sezení vehnalo do očí slzy. „Ten nadejde, až nebudu moci přivádět na svět děti…“

„A bude pokračovat, až ovdovíš. Budeš tou, která nezemřela, tou, která čeká na smrt, aby se znovu shledala s manželem. To je…“

Přijde služka s podnosem s jídlem, abychom s matkou mohly pokračovat ve studiu bez přestávky i přes oběd. O dvě hodiny později mě ctihodná dáma vyzve, abych zopakovala pravidla, která jsme probíraly.

„Při chůzi neotáčet hlavu,“ deklamuji poslušně. „Při mluvení příliš neotevírat ústa. Nešustit sukněmi, když stojím. Když jsem šťastná, nesmím se smát nahlas. Když jsem rozzlobená, nesmím zvýšit hlas. Musím v sobě pohřbít veškerou touhu vyjít z vnitřních pokojů, které jsou určeny jen ženám.“

„Velmi dobře,“ pochválí mne ctihodná dáma. „Vždy pamatuj, jaké je tvoje místo ve světě. Pokud se budeš řídit těmito pravidly, staneš se řádnou a ryzí lidskou bytostí.“ Zavře oči. I ona má bolesti. Jen je příliš dáma, aby o tom mluvila.

Zavřísknutí mého mladšího bratra ukončí okamžik sdílené sounáležitosti. I-feng peláší přes dvůr. Jeho matka, paní Čao, již nemá povinnost bavit hosty a klopýtá za ním. I ona má podvázaná chodidla. Pohybuje se tak drobnými krůčky, že to vypadá, jako by plula…

„Jako duch,“ zašeptá moje matka, jako by mi četla myšlenky.

I-feng se vrhne k mojí matce, zaboří jí tvář do klína a zahihňá se. Paní Čao ho sice porodila, ale ctihodná dáma je nejen jeho matka podle obyčeje, rovněž ho formálně adoptovala jako syna. A to znamená, že I-feng bude přinášet obětiny a vykonávat všechny obřady nejen pro otce, ale i pro ni, až se odeberou k předkům.

Moje matka si přitáhne I-fenga na klín a opráší mu podrážky bot, aby jí neušpinil hedvábný šat.

„To je vše, paní Čao.“

„Ctihodná dámo.“ Konkubína uctivě skloní hlavu a v tichosti opustí dvůr.

Má matka se chystá na odpolední výuku, která je společná pro mne a I-fenga. Budeme se spolu učit každý den až do jeho sedmi let, protože podle Knihy obřadů chlapci a dívky nesmějí sedět na téže rohoži a jíst u stejného stolu, když hoch dovrší sedmý rok věku. Pak I-feng vymění naši společnost za studovnu, kde bude s domácími učiteli trávit hodiny a hodiny přípravou na úřednické zkoušky.

„V každé domácnosti musí vládnout harmonie, ale všichni ví, že od časů krále Wena to bylo a je obtížné zajistit,“ pokračuje ctihodná dáma. „Ostatně znak pro námahu se skládá z trávy, pod níž je znak pro staré časy, zatímco znak, který se píše jako jedna žena pod střechou, znamená…“

„Klid,“ vyhrknu.

„Dobře. A prase pod střechou znamená…“

„Rodina.“

„Neexistuje žádný znak, který by znázorňoval muže pod střechou. Ať už zvíře nebo žena, obojí je mužovým majetkem. My ženy jsme tady proto, abychom mu daly dědice a postaraly se mu o jídlo, šaty a zábavu. Na to nikdy nezapomínej.“

Můj bratr recituje jednoduché verše a já pracuji na výšivce. Doufám, že úspěšně skrývám svoji nelibost. Vím, že paní Čao není jediná, která baví mého otce a jeho přátele. I I-feng se jim musel jít ukázat. A když zapomene, jak je to dál, ctihodná dáma mne pokaždé pohledem vyzve, abych ho doplnila. Tak se učím totéž, co on. Jsem starší, takže si všechno lépe pamatuji. A dokonce mi jde i používat slova a obraty z básní v hovoru a myšlenkách. Jenomže dnes ne. Ctihodná dáma pevně stiskne rty. „Ty nikdy nepůjdeš k úřednickým zkouškám ani se nestaneš učencem jako tvůj bratr, ale jednoho dne budeš matkou synů. Abys jim mohla být nápomocná ve studiu, musíš se teď sama učit.“ Občas mi připadá, že ji těší, že když mám dobrý den, zvládnu recitovat verše z Knihy písní a nahlas číst z Knihy synovské oddanosti pro ženy. Jenomže dnes to tak není.

V pozdním odpoledni vydá matka pokyn, že je čas odebrat se do studovny. Spolu s I-fengem následujeme ctihodnou dámu v uctivé vzdálenosti. Záhyby sukní se jí nadouvají a rukávce jí povlávají v mírném větru – jako na obrazech. Proudění vzduchu nás zahlcuje zápachem z jejích podvázaných nohou. I z těch mých bude jednou stoupat jedinečná vůně, která bude mého manžela okouzlovat, jak mi matka s oblibou připomíná, kdykoli při převazování pláču bolestí. Jenomže dnes má zápach matčiných nohou daleko k libé vůni. Ztěžka polykám, abych potlačila vlnu nevolnosti, která mi stoupá do krku.

Nevzpomínám si, že bych někdy byla mimo dům, a nejspíš projdu hlavní branou, teprve až pro mne nadejdou dny spínání vlasů a odnesou mě do manželova domu, ale nevadí mi to. Miluji náš domov a zvlášť studovnu s jejími nabílenými stěnami, prostým nábytkem a policemi plnými svitků a klasických textů. Matka sedá na jedné straně stolu a my s bratrem naproti ní. Sleduje, jak roztírám tuš na kameni a mísím ji s vodou, dokud nedosáhne požadované hustoty a černě. Jednou rukou uchopím štětec a druhou si povytáhnu rukáv, aby se nezamazal od tuše. Ctihodná dáma mi neustále vštěpuje, že každý tah štětcem musí být plynulý a rozhodný. I-feng vedle mě se snaží ze všech sil, ale jeho znaky jsou kostrbaté. Při kontrole jeho díla se dopustím již druhého pochybení v jeden den. Namísto aby se tah ke konci zužoval jako linka obočí, udělám kaňku. Zvednu štětec, ale hlavu dál držím skloněnou, zírám na tu hrůzu a čekám, co řekne matka.

Ticho se vleče, a tak vzhlédnu od papíru. Dívá se z okna, nevnímá ani mne, ani moje pochybení, ani I-fengovo vrtění. Když se nachází v tomto rozpoložení, myslí na moje dva starší bratry, kteří oba zemřeli před pěti lety v týž den na nemoc nebeských květů – na neštovice. Kdyby přežili, bylo by jim dnes dvanáct a deset let. A kdyby zůstali naživu, můj otec by nepřivedl pod svoji střechu paní Čao, neměla bych mladšího bratra I-fenga a má matka by nemusela mít adoptovaného syna.

Vejde moje služka Makovička a ctihodná dáma ji vezme na vědomí sotva znatelným přikývnutím. Aniž by zkontrolovala moje dílo, prohlásí: „To pro dnešek stačí. Makovičko, převlékni děti a odveď je do knihovny za jejich otcem.“

Makovička odvede mého bratra k paní Čao a potom odejdeme do mého pokoje. Otec koupil Makovičku, když jsem se narodila. Teď jí je patnáct a má velká chodidla, široko posazené oči a poslušnou povahu. Spává na podlaze v nohou mojí postele a mnohokrát mě utěšovala, když mě v noci probudila noční můra. Pomáhá mi s oblékáním, mytím a jídlem. Vlastně ani nevím, odkud Makovička pochází, ale jednou se stane součástí mého věna, což znamená, že zůstaneme spolu, dokud jedna z nás nezemře.

Celý den jsem proseděla a jsem celá napružená, ale Makovička se mnou nemá trpělivost.

„Jün-sien, jste horší než váš bratr,“ vyplísní mě. „Stůjte klidně, ať vám můžu učesat vlasy.“

„Ale když…“

Varovně zdvihne prst. „Ne!“ Vrhne na mě přísný pohled, který se vzápětí změní v úsměv. Rozmazluje mě, to je pravda. „Tak mi povězte, co jste se dnes naučila.“

Svědomitě jí odříkám obvyklé poučky: „Až se vdám, budu oddaně sloužit svému tchánovi. Nepodívám se na něj, když se mnou bude mluvit. Nikdy, nikdy ho neoslovím. Budu mu naslouchat a poslouchat ho.“

Makovička hlasitě vtáhne vzduch mezi zuby, aby mi dala najevo, že to schvaluje, ale mně nejde z hlavy, co ten den řekla ctihodná dáma. Vždy pamatuj, jaké je tvoje místo ve světě. Narodila jsem se v rodu Tchan. Dostala jsem jméno Jün-sien, Oblačná víla. Lékařství se v mé rodině dědilo po generace, ale můj otec si zvolil jinou cestu. Stal se císařským úředníkem úrovně ťü-žen, „doporučeným mužem“, která přísluší absolventovi zkoušek na provinční úrovni. V Laj-čou, které leží při pobřeží, ale také stovky li od našeho rodového sídla ve Wu-si, zastává funkci prefekta. Déle, než jsem na světě, studuje na zkoušky v hlavním městě, což je poslední a nejvyšší stupeň státních zkoušek a koná se každé tři roky. Jasnovidec už určil datum otcova odjezdu do hlavního města, kde má dokončit vzdělávání, než zkoušky začnou. Pokud uspěje, císař si osobně přečte jeho esej a vyhlásí, že otec dosáhl hodnosti ťin-š’, „učený mistr“, a udělí mu titul. Nevím, jak to může změnit náš život. Vím pouze to, že naše rodina by se posunula o několik příček výš na společenském žebříčku.

Co jiného mohu říct o svém místě na světě? Je mi osm let a jsem ještě tak malá, že nosím vlasy svázané stuhami. Ctihodná dáma mi říká, že mám pleť stejně krásnou, jako je dužina bílé broskve, ale já vím, že to není pravda, protože Makovička mi nanáší mastičky a krémy na tři jizvy po neštovicích, které mám na obličeji – jednu vysoko na čele a dvě vedle sebe na pravé tváři. Představují viditelnou připomínku, že jsem neštovice přežila, zatímco moji dva bratři ne. Podvázaná chodidla ale tyto nedostatky vyvažují. Jsou dokonalá. Dnes mám na nohou hedvábné střevíčky, na které matka vyšila šťastné symboly květin a netopýrů.

Makovička mě pobídne k deklamování dalších mouder. „A co váš vztah s budoucí tchyní?“

„Jistě, jistě,“ vyhrknu a soustředím se na její otázku. „Když bude sedět, zůstanu stát. Budu vstávat dříve než ona, ale nesmím dělat žádný hluk, abych ji nerušila ve spánku. Nachystám čaj a posloužím jí…“

Makovička mě poplácá po zadnici, spokojená s tím, jak vypadám. „To stačí. Pospěšme si. Nechceme pána domu popudit.“

Vydáme se zpátky a vyzvedneme I-fenga v pokoji paní Čao. Potom ruku v ruce pokračujeme dál. Mezitím se spustil déšť, ale ochránila nás před ním krytá galerie. Zvuk kapek dopadajících na glazované tašky je konejšivý a také se ochladil vzduch, aspoň trochu, jak déšť spláchl dusno.

Rodiče sedí vedle sebe na prostě vyřezávaných trůnech. U bílé stěny před nimi stojí oltář předků. V bronzové nádobě kvetou letní orchideje. Ctihodná dáma má ruce složené v klíně. Její nohy spočívají na brokátové podnožce a zpod šatů jí vykukují hedvábné střevíčky stejně malé jako ty moje. Ctihodná dáma byla vždycky bledá, ale ten den mi připadá skoro průsvitná. Na čele a nad horním rtem se jí perlí vrstvička potu.

Můj otec zápach linoucí se z jejích nohou podle všeho vůbec nevnímá. Sedí s koleny od sebe a s rukama položenýma na stehnech, prsty směřují dovnitř a palce ven. Na sobě má dlouhé několikavrstevné roucho, které odpovídá jeho hodnosti. Lemy tuniky jsou bohatě zdobené výšivkou a vyšívaná čtvercová plaketa na hrudi všem hlásá, jakou hodnost dosáhl při císařských státních zkouškách. Pokyne I-fengovi, aby šel k němu. Makovička pustí bratrovu ruku, ten vystřelí jako šipka a skočí otci na klín. To bych já nikdy neudělala. O schopnost běhat jsem přišla, když mi podvázali chodidla, ale i kdybych mohla, nebylo by vhodné, abych se chovala tak nevycválaně. Otec se rozesměje. Matka se pousměje. A Makovička mi povzbudivě stiskne ruku.

Po pěti minutách návštěva skončí. Otec mi neřekl ani slovo. Necítím to jako křivdu – oba jsme se chovali, jak náleží. Můžu být na sebe hrdá. Makovička znovu vezme I-fenga za ruku. Chystáme se odejít, když moje matka nečekaně vstane. Zakymácí se jako mladý stvol bambusu v jarním větru. Otec se na ni tázavě podívá. Než stačí cokoli říct, matka se zhroutí na podlahu. Kromě rozhozených bezvládných rukou a bílého obličeje podobného luně v úplňku připomíná hromadu zmuchlaného hedvábí.

Makovička vykřikne. Otec vyskočí, vezme matku do náruče a odnáší ji pryč. Spěchá s ní galerií a cestou vykřikuje příkazy pro služebnictvo. To se seběhne ze všech stran, včetně postaršího muže a zhruba dvanáctiletého chlapce. Pro mne to jsou v pořadí pátý a šestý muž, které jsem v životě viděla. Musejí žít pod naší střechou, ale já zůstávám ve vnitřních pokojích, chráněná před pohledy chlapců a mužů s výjimkou otce, I-fenga a dvou bratrů, na které už si jen stěží vzpomínám.

„Vezměte mého koně a sežeňte doktora!“ přikazuje otec. „Přineste horkou vodu! Ne! Přineste studenou! Obklady! A najděte paní Čao!“

Starý muž a hoch odběhnou, vytratí se i kuchařka a myčka nádobí. Jakmile otec dorazí k matčinu pokoji, zbývající služebnictvo a já ho následujeme dovnitř. Manželské lůžko ctihodné dámy je velké a prostorné – jako malý domek se třemi pokojíky – a poskytuje naprosté soukromí. K vyvýšenému vlastnímu lůžku vede měsíční vchod. Otec položí ctihodnou dámu na pokrývku, urovná jí paže podél těla a upraví šat, aby hedvábí zahalilo i její nohy. Potom jí zastrčí uvolněné prameny vlasů za uši.

„Probuďte se, Ženo,“ prosí ji. Ještě nikdy jsem v jeho hlase neslyšela tolik něhy, ani když mluvil s I-fengem. Potom se obrátí na nás, kteří stojíme natěsnaní v první předsíni. „Kde je paní Čao? Sežeňte ji!“

Dvě služebné odběhnou splnit příkaz a místo nich přijdou jiné s vědry horké a studené vody.

Nakonec přispěchá i paní Čao. Zlehka se dotkne otcova ramene. „Raději abyste odešel.“ A potom přikáže služebným: „A vy všichni ven. Zůstane jen Jün-sien.“

Otec na mě pohlédne. V očích mu vidím cosi, co neznám a čemu nerozumím. „Nejspíš bych měl odvést i děvče,“ namítne otec konkubíně.

„Nechte ji tu. Musí se učit.“ Paní Čao mu položí dlaň na bedra. „Dejte nám vědět, až dorazí doktor.“

Jakmile všichni odejdou, paní Čao se na mě zpříma podívá. I to je poprvé, ještě nikdy předtím se to nestalo. „Obávala jsem se, že k tomu dojde,“ řekne. „Můžeme jen doufat, že mdloba ctihodné dámy nám poskytne čas jí pomoci.“

„Co se stalo?“ hlesnu ustrašeně.

„Doneslo se mi, že vaše matka věnovala velkou péči podvázání vašich chodidel, a dělala to vlastnoručně. Matka velmi často zbytečně jihne, když dcera pláče, ale ctihodná dáma ne. Udělala všechno, jak se má, a nohy se vám ani jednou nezanítily. Teď už se o svoje lilie umíte postarat sama…“

„Makovička mi pomáhá…“

„Určitě jste pochopila, že pravidelná péče je nezbytná.“

„Každé čtyři dny odmotat obinadla,“ začnu deklamovat s vědomím, že tato pravidla jsou stejně důležitá jako etapy mého života a povinnosti vůči budoucí tchyni. „Omýt je. Zastřihnout nehty a zasypat všechna místa, kde by kost mohla proniknout kůží…“

„Ať už kůži poraní nehet nebo kost, je nutné o to víc dbát na čistotu rány. Jinak se zanítí. Pokud to zanedbáte, obinadlem stažená noha začne hnisat. Některé matky toto nebezpečí při podvazování nohou svých dcer podstoupí.“ Moje hrdost na mé zlaté lilie trochu povadne, když dodá: „Při podvazování mých nohou to umožnili, a potom mi mohli ulámat odumřelé prsty. Proto mám tak malinké nohy, což váš otec velmi obdivuje.“

Chce se mi paní Čao říct, že teď není čas na plané řeči, ale to nesmím.

„Hlavní je,“ pokračuje, „že zhnisání je sice žádoucí, ale pokud matka není dost bdělá, dcera může zemřít. Nicméně na zanícení nohou neumírají pouze děvčátka. Smrt si vezme i dospělé ženy, pokud se o lilie pečlivě nestarají.“

Po těchto slovech paní Čao odhrne matčiny sukně a odhalí vyšívané štulpny, která zakrývají vybouleninu zlomené klenby a ohnuté paty. Tato hrudka zbytečné a nevábné tkáně má zůstat skrytá cizím očím a při pohledu na ni se mi vybaví, co mi ctihodná dáma říkala při podvazování: „Naše nohy se nescvrknou ani nezmizí. Kosti se prostě posunou a přizpůsobí, aby vytvořily iluzi zlatých lilií.“

Paní Čao vyhrne štulpnu a odhalí zlostně rudé šmouhy na matčině noze. Ještě víc mě ale vyděsí pohled na lýtko. Je tenoučké jako provaz, mnohem útlejší a víc beztvaré než moje. Natáhnu ruku, abych se dotkla míst, která jsou zjevně v nepořádku, ale paní Čao mě chytí za zápěstí a zabrání mi v tom. Vezme do dlaní matčinu nohu. V její ruce vypadá neuvěřitelně křehce.

„Naše nohy se ztenčí, protože naše chodila je neunesou,“ prohlásí paní Čao. „Není to nic, co by nám mělo dělat starosti. Problém tkví v zanícení nohy.“

Usilovně se to snažím pochopit. Ctihodná dáma je ctihodná ve všech ohledech, a to včetně péče o tělo. Nikdy by péči o lilie nezanedbala.

„Hodlám odmotat všechna obinadla,“ vysvětlí paní Čao. „Připravená?“

Když přikývnu, paní Čao zuje matce střevíček a podá mi jej. Zápach zesílí. Konkubína polkne a jme se odmotávat třímetrový pás tenoučkého plátna. S každou odmotanou vrstvou hnilobný zápach houstne. Když se propracuje skoro až ke kůži, látka je tu potřísněna žlutými a zelenými skvrnami. Nakonec zůstane noha odhalená. Z levé strany trčí zubatá stříbřitě bílá kost. Chodidlo zbavené stahujícího obinadla – neumím si ani představit, jakou bolest musela matka zakoušet – nám natéká před očima.

„Přineste vědro.“

Učiním, co mi přikázala. Paní Čao jemně zvedne matčinu nohu, tak aby visela z lůžka, a ponoří ji do vody. Matka se zachvěje, ale neprobere se.

„Přineste mi masti a zásyp z taburetky ctihodné dámy.“

Učiním, co mi přikázala. Otcova konkubína rozpustí ve vodě stahující prášek, stejný, v jakém mi Makovička koupe nohy. Obsahuje rozemletý morušový kořen, tanin a kadidlo. Než přijel doktor, už jsme s paní Čao matčinu nohu osušily, zapudrovaly prsty a ránu kamencem a uložily ji na polštář. Matka se zachvěla, pokaždé když jsme s ní pohnuly, ale ještě stále neotevřela oči.

„Zůstaňte tu,“ nakáže mi paní Čao. „Promluvím s vaším otcem, abychom věděly, jaký chce, aby byl náš další postup. Doktor nesmí nemocnou ženu vidět ani se jí dotknout. Prostředník je tedy nezbytný. Obvykle to bývá manžel, ale chci nabídnout svoji pomoc.“

Jakmile odešla, matčina víčka se zachvějí, zamrká a otevře oči. „Nechci tu ženu ve svém pokoji,“ hlesne slabým hlasem. „Jdi za ní. Pověz svému otci, že ona nesmí být prostředník.“

Vyjdu do chodby. Ještě stále prší a já zhluboka vdechuji čerstvý vzduch. Hnilobný zápach nohy mé matky mi ale stále zůstává na patře. Můj otec a paní Čao hovoří s nějakým mužem. Musí to být doktor. Pro mě je to sedmý muž. Na sobě má dlouhý šat z temně modré látky. Šedivé vlasy mu spadají na nahrbená ramena. Bojím se se k němu přiblížit, ale musím. Dojdu k otci a zatahám ho za rukáv. „Ctihodná dáma se probudila a požádala, abych se prostředníkem stala já.“

Muž, kterého považuji za doktora, opáčí: „Prefekte Tchane, bylo by správné, abyste se zhostil té povinnosti.“ Oči mého otce se zalijí slzami, a tak se doktor obrátí na paní Čao. „Předpokládám, že máte nějaké zkušenosti s neduhy, které postihují ženy.“

Jsem sice ještě malá, ale musím ctít přání své matky. „Ctihodná dáma si…“

Můj otec udeří hřbetem ruky do dlaně druhé, aby mě umlčel. Mlčky zvažuje možnosti, pak promluví. „Doktore Che, využijte k tomu mou dceru,“ řekne a pohlédne na mě. „Zopakuješ naprosto přesně, co doktor řekne tvé matce a co řekne ona jemu. Rozumíš?“

Vážně přikývnu. V jeho rozhodnutí se odráží jeho láska k matce. O tom nemůže být pochyb.

Dospělí si vymění ještě pár slov a poté otec paní Čao odvede.

Doktor se vyptá na několik věcí, což slovo od slova zopakuji ctihodné dámě. Odpoví: „Ne, nejedla jsem kořeněná jídla. Pověz mu, že spím dobře. A že netrpím žádným nadměrným citovým vypětím.“

Chodila jsem po galerii mezi matčiným pokojem a doktorem Che. Připadá mi, že otázky a odpovědi nijak nesouvisí se zanícením matčiny nohy. A vrtá mi hlavou, proč se o tom sama nezmínila.

Jakmile doktor zjistí vše, co chtěl zjistit, vystaví recept. Myčku nádobí pošlou do lékárny, aby tam nakoupila potřebné byliny. Kuchařka uvaří odvar a o několik hodin později, když je připravený k použití, jej odnesu do matčina pokoje. Přidržím jí misku u rtů, upije několik doušků a potom znovu klesne do polštářů.

„Je pozdě,“ zašeptá laskavě. „Měla by sis jít lehnout.“

„Dovolte, abych zůstala. Budu vám držet misku.“

Otočí hlavu čelem k dřevěné stěně postele. Přitiskne prsty na desku a přejíždí jimi po jejím okraji. „Dopiju lék, než si umyješ obličej.“

Odejdu do svého pokoje, převléknu se na noc, nazuju si střevíčky na spaní a uložím se pod bavlněnou přikrývku na matraci naplněnou husím peřím. Novoty a události uplynulého dne ze mě vysály životní sílu a hned mě přemůže spánek. Nevím, kolik času uplyne, než mě náhle vzbudí dupot běžících nohou. Makovička se v přítmí posadí a zívne. Zapálí olejovou lampičku a mihotající se plamen roztančí stíny na stěnách. Rychle se oblékneme a vyjdeme ven. Déšť ustal, ale ještě se nerozednilo. Zpěv ptáků ve větvích však ohlašuje blížící se úsvit.

Když dorazíme k pokoji ctihodné dámy, vybíhá z něho zrovna kuchařka a spěchá tolik, že nás málem porazí. Zakymácím se na podvázaných nohou a ztratím rovnováhu. Musím se opřít rukou o stěnu, abych neupadla. Všimne si mě a hřbety rukou si otře slzy. „To je strašné. Strašné.“

Ještě větší rozruch nastane, když se na dvoře objeví paní Čao s doktorem Che. Bez zastávky pokračují rovnou do pokoje ctihodné dámy. Zamířím co nejrychleji za nimi. Kuchařka se mě pokusí zadržet: „Nechoďte tam.“ Podaří se mi protáhnout se kolem ní a dál dovnitř. Na ten zápach nikdy nezapomenu.

Závěs přes měsíční vchod je zatažený. Před lůžkem sedí na stoličce otec. Matčina holá paže mu spočívá v klíně dlaní vzhůru. Doktor Che požádá otce, aby malým lněným šátkem zakryl ruku ctihodné dámy. Jakmile mu otec vyhoví, přitiskne přes něj na vnitřní straně zápěstí tři prsty. Zavře oči a soustředí se. Jak může skrz látku cokoli cítit?

Rozhlédnu se kolem sebe a zrak mi padne na misku, kterou jsem večer přidržovala matce u úst. Rozbuší se mi srdce, když si uvědomím, že se už znovu nenapila.

Následující dva dny panuje v celé domácnosti rozruch. Služebnictvo přichází a odchází. Další a další byliny se svařují na „povzbuzující“ čaje. Znovu dělám prostředníka mezi doktorem a ctihodnou dámou. Nic nepomáhá. Matka dál slábne. Zanícená noha, která stále spočívá na polštáři, se zvětšila do rozměrů tykve. Tedy lépe řečeno puklé tykve, z níž se line hnilobný puch a vytéká hnis. Vysoce ceněná zlatá lilie je taková, kde jsou prsty ohnuté pod patu a škvíra je tak hluboká, že se do ní dá zasunout velká mince. Teď z ní ale vytéká krvavá močka a hněvivé rudé skvrny vystoupily po noze mnohem výš. Jak hodiny míjejí, ctihodná dáma víc a víc ztrácí zájem o cokoli a přestává vnímat slova, která na ni prší. Obrátila se obličejem ke stěně lůžka. Smím zůstat u ní a konejšit ji, aby věděla, že není sama.

Mumlá: „Ma-ma. Pa-pa.“ Když vykřikne jména mých zemřelých bratrů, ukazovákem se dotknu jizev.

Čtvrtou noc přichází otec, paní Čao a I-feng. Na nalíčeném obličeji paní Čao jsou patrné stopy po slzách. I když se jí ve tváři zračí žal, stále zůstává krásná. Můj otec se kouše do tváří a snaží se nedat na sobě znát smutek. I-feng je ještě příliš malý, aby chápal, co se děje, a tak se rozeběhne k lůžku. Otec ho chytí dřív, než stačí matku vyrušit. Ctihodná dáma zvedne ruku a dotkne se bratrových bot.

„Nezapomeň na mě, synu. Cti mě.“

Jakmile trojice odejde, osamím s ctihodnou dámou a našimi dvěma osobními služkami. Knoty svíček jsou zastřižené nakrátko. Přítmí naplňuje konejšivé ševelení deště na střešních taškách. Matčin dech se zpomaluje. Nádech a dlouho nic. Nádech a opět dlouho nic. Znovu jí ze rtů splynou jména těch, kteří už nejsou na světě. Nevím, jestli je volá nebo odpovídá na jejich pozvání, aby se k nim připojila.

Znenadání se obrátí obličejem ke mně. Doširoka otevře oči. Poprvé za několik hodin je skutečně se mnou.

„Pojď blíž.“ Natáhne ke mně ruku, sevřu ji ve své a skloním se k ní, abych ji slyšela. „Hořekuji nad tím, že život je jako sluneční paprsek, který projde puklinou ve stěně. Neuvidím tě stát se manželkou a matkou. Nečekají nás žádná smutná loučení ani radostná shledání. Nepomůžu ti v neštěstí, nebudu se s tebou radovat ve chvílích štěstí.“

Znovu zavře oči a odvrátí se ode mě, ale moji ruku nepustí. Tiskne ji, i když mumlá jména mrtvých, a já její stisk oplácím.

„Žít znamená trpět,“ zašeptá. A to je to poslední, co souvisle řekne. Vykřikne: „Mami, mami, mami.“ A potom bratrovo jméno: „I-fengu! I-fengu! Přijď!“ Mě nevolá.

Vyčerpaná a na pokraji sil u ní dál držím stráž bez ohledu na bolest v nohou. I když jsem unavená, chci sdílet její bolest. Matka s dcerou. Život a smrt.

V nejhlubší tmě noci vydechne ctihodná dáma naposled ve věku osmadvaceti let. Skoro se zalykám pocitem bezmoci a viny. Měla jsem být něčím víc – synem z krve ctihodné dámy, jehož život by měl cenu. Měla jsem být schopná udělat pro ni víc.

Vysoký práh

Ctihodná dáma sotva spočinula v zemi, když nadešel dlouho předvídaný šťastný den pro otcův odjezd do Pekingu, aby se tam připravil na nejvyšší úroveň státních zkoušek. Paní Čao, I-fenga, Makovičku a mě posílají žít k otcovým rodičům do Wu-si. Otec se postaral, aby většina putování proběhla po vodě, a také najal dva strážce, kteří nás mají cestou chránit. Smím si vybrat něco po matce na památku. Vyberu si její červené svatební střevíčky. Plačící služebnictvo sbalí nábytek, oblečení a vybavení domácnosti a naloží je na mulami tažené vozy. Matčinu osobní služku otec prodal obchodníkovi se solí. Kuchařka a myčka nádobí smějí zůstat do našeho posledního jídla, ale otec je také prodal… Komu? Kam? To mi nikdo neřekl. Držíme smutek. Nerecituji básně ani pravidla pro ženy. Nezdokonaluji se v kaligrafii ani ve hře na citeru. Místo toho sedávám s paní Čao, která dohlíží na mé výšivky. V noci, když Makovička usne, v rukou svírám matčiny střevíčky a pláču.

Šesté ráno po otcově odjezdu já, paní Čao, Makovička a můj bratr opouštíme náš dům. Paní Čao dá mně a I-fengovi kousky kandovaného zázvoru na žvýkání. „Zmírní nevolnost z kolébání,“ vysvětlí nám. Překročíme práh a vyjdeme na ulici. Jedna moje část zoufale nechce opustit jediné místo, které znám, ale ta druhá se těší, co uvidí za bránou. Ukáže se, že toho moc nebude. Paní Čao a můj bratr nastoupí do nosítek, dvířka se zavřou a čtyři muži se s nimi vydají na cestu. Jeden ze strážců otevře dvířka druhých nosítek. Makovička mě jemně postrčí, abych si nastoupila. „Půjdu pěšky,“ řekne mi.

Nosítka se zhoupnou, když je muži zvednou, a vydáme se na cestu. Je to poprvé, kdy cestuji v nosítkách. Není tam žádné okno, kterým by bylo vidět ven, vzduch uvnitř páchne zatuchlinou a vládne tam horko. Nosítka se houpají a natřásají podle nestejnoměrné chůze nosičů. Okamžitě se mi zvedne žaludek. Usilovně žvýkám zázvor. Nemám k čemu upnout pohled. Zvenčí ke mně doléhá halasení prodejců lákajících zákazníky, skřípot kol vozů a hýkání nespokojeného osla. Do nosítek pronikají i vůně a pachy. Některé znám – vůni jídla připravovaného na otevřeném ohni, zápach výkalů a čehosi, co připomíná vatované prošívané kabátky, které nosíme v zimě. Dělá se mi čím dál víc špatně.

Nosítka sebou trhnou, zhoupnou se a nosiči je postaví na zem. Dvířka se otevřou. Makovička ke mně natáhne ruku a pomůže mi vystoupit. Nemohu uvěřit vlastním očím. Tolik lidí. A dělají… všechno. Musela mi údivem poklesnout čelist, protože paní Čao mi mávne před obličejem rukou a pokárá mě. „Vaše matka by chtěla, abyste klopila oči k zemi. Chovejte se řádně, abyste uctila její památku. Jdeme. Následujte mě.“

Provádí mě rušným hemžením v přístavu. S očima sklopenýma k zemi vidím jen vlající sukni paní Čao, I-fengovy černé boty a dva páry bot našich strážců. Jakmile se nalodíme, odvedou nás do kajuty se čtyřmi lůžky, na kterých máme spát. K vybavení patří džbán s vodou, nočník a vědro s víkem. Stěny jsou zcela holé a není tam žádné okno. V nosítkách bylo horko a vydýchaný vzduch, ale uvnitř lodi to je ještě mnohem horší.

Následujících šest dnů a nocí je utrpení – mnohem horší, než by dokázal zmírnit kandovaný zázvor. Makovičce se udělá špatně jako první a tehdy nás paní Čao poučí, k čemu je vědro s víkem. Následně je zle mně. A potom se u vědra střídáme všechny tři. Jen I-fengovi nic není.

Před úsvitem sedmého dne houpání skoro ustane. Paní Čao, která poslední hodiny strávila s čelem opřeným o ohbí lokte na stěně vědra, zvedne hlavu a sdělí nám: „Vpluli jsme do Dlouhé řeky. Brzy se dostaneme do Chuang-pchu a dorazíme do Šanghaje.“ Poprvé za poslední dny jí rty zvlní úsměv. „Ve městě, které má všeho hojnost.“ Bez jediné otázky se o otcově konkubíně dozvídám spoustu věcí. Než přišla pod naši střechu, vedla jiný život. Během cesty se o mě starala stejně svědomitě jako o vlastního syna. A podle všeho má k mé matce úctu.

Příliš rychle, než abychom viděli víc, nás odvedou na džunku. Strážci odnesou naše zavazadla do přístřešku, kde máme strávit zbytek cesty, ale paní Čao se tomu vzepře.

„Jak dlouho nám to bude trvat do Wu-si?“ zeptá se lodníka.

„Pokud nám dá vítr sílu proti proudu, tak za dva dny,“ zní odpověď.

Paní Čao zavře oči. Je mi to jasné. Po plavbě na moři se mi stále houpe žaludek a kolébání džunky jej ani o trochu nezklidnilo. Když se strážci vynoří z přístřešku, doklopýtá k nim. Mají nás chránit, ale couvnou před ní, jako kdyby byla liščí duch.

„Nevím, jestli vydržím další dny v prostoru bez oken,“ řekne jim zpěvavým hlasem. Gestem ukáže na I-fenga a na mne. „A myslím, že oni také ne. Prosím, dovolte nám zůstat venku, kde nám bude mnohem lépe.“

Strážci její žádost odmítnou s tím, že mají povinnost nás chránit.

„I kdyby nás zahlédl nějaký rolník nebo lodník,“ namítá, „bude to jen mžik, než proplujeme kolem.“

„Nechceme mít potíže,“ brání se jeden ze strážců „Prefekt Tchan…“

„… se nemusí nic dozvědět,“ dokončí za něho větu. „Bude to naše tajemství.“

Po další krátké výměně názorů s nimi uzavře dohodu, kterou zpečetí mince, jež změní majitele. Podíváme se s Makovičkou na sebe. Neměly bychom mít konkubínu rády, ale v ten okamžik překypujeme vděčností. Jeden ze strážců zaujímá postavení na přídi a druhý na zádi vedle lodníka. Paní Čao odvede I-fenga, Makovičku a mne k sedátkům pod plátěnou stříškou a odrazíme od břehu. Teď vidím všechno. Domy, lidé a dění na břehu mi pomáhají odpoutat pozornost od neklidného žaludku. Zhruba po hodině vplujeme do řeky Wu-sung, která je mnohem menší než Chuang-pchu. Stále se plavíme proti proudu, ale změnili jsme směr, což znamená i změnu směru větru. Nově nám fouká do zad a voda je mnohem klidnější. Lodník rytmicky pohybuje veslem, míjíme li a li rýžových políček. Žádné zdi nám nebrání ve výhledu na krajinu a oblohu. Když se I-feng potřebuje vymočit, paní Čao ho přidrží, aby mohl vykonat potřebu do proudící vody.

„Čas na jídlo,“ oznamuje nám lodník, když mezi mraky vysvitne slunce. Přiváže džunku ke stromu na břehu. Potom předá paní Čao košík s rýžovými kuličkami plněnými arašídy, které nám rozdá. Po obědě, když lodník vezme I-fenga na břeh, aby se proběhl, mi paní Čao řekne: „Už mnoho dnů jste nestudovala. Chtěla jsem vám dopřát čas na zklidnění zjitřené mysli.“

Zatají se mi dech. Nechci s ní mluvit o svém žalu.

„A samozřejmě útrapy plavby po moři…“

Zavrtí hlavou, jako kdyby chtěla zapudit ošklivé vzpomínky.

„Ale teď už je čas znovu začít, nemyslíte?“

„Učila mne ctihodná dáma.“

Paní Čao se na mne podívá s takovým soucitem v očích, že musím mrkáním zapudit slzy.

„Byla výtečnou učitelkou vám i I-fengovi. Je snad nějaký lepší způsob, jak ji uctít, než pokračovat v tom, co započala?“

Rýžové kuličky mě začnou v břiše tlačit jako kamení. Ztěžka polknu.

„Možná si myslíte, že když jsem konkubína, umím jen být krásná pro vašeho otce a bavit ho,“ pokračuje, „ale neměl by o mne zájem, kdybych toho neuměla víc. Umím číst a psát. Studovala jsem klasické knihy. Tak se podíváme, co umíte vy. Povězte, jaké jsou hlavní povinnosti manželky?“

„Porodit syny, dodržovat pravidla a vykonávat obřady, které zajistí bohatství a úspěch rodiny,“ zahuhlám.

„A hlavní povinností konkubíny, když pomineme ty ostatní, je porodit syna, pokud manželka nemůže. Tuto povinnost jsem pro vaši matku splnila.“

Zvednu oči. Strach mi málem zabrání tu otázku vyslovit. „A stanete se otcovou manželkou?“

„Tím se teď trápit nemusíte,“ odpoví mi, ale skrýt naději a touhu v hlase nedokáže. „I kdyby se váš otec rozhodl, že mě učiní svou manželkou, vím, že ctihodnou dámu nikdy ve vašem srdci nemohu nahradit. A teď se dejme do čtení. Moc ráda si poslechnu, jak vám to jde.“

Na palubu se vrátí I-feng s lodníkem. Po zbytek odpoledne plujeme poklidnými vodami. Čtu nahlas a ostatní poslouchají. Pokud se zadrhnu u nějakého znaku, paní Čao se mi nakloní přes rameno a pomůže mi. Když nás jeden ze strážců upozorní na zajímavost na břehu nebo I-feng radostně vykřikne, protože něco vidí prvně v životě, paní Čao mi dovolí přestat číst, abych se také podívala. Ctihodná dáma by nikdy nic takového nedopustila, ale paní Čao to vyčítat nemohu, protože není má matka.

Když se nebe na sklonku dne zbarví do růžova, lodník přirazí ke břehu a zakotví džunku na noc. Připraví nám prosté jídlo z rýže, opečeného sojového tvarohu a říčních ryb dušených v sójové omáčce se zelenou cibulkou natrhanou na nedalekém políčku. Potom se odebereme do přístřešku, kde jsou dvě lůžka. Makovička ulehne v nohách mého jako obvykle a paní Čao s I-fengem se vmáčknou na druhé. Celým tělem toužím po matce a jsem si naprosto jistá, že nedokážu usnout. A potom ucítím na zádech dlaň. Musí to být paní Čao. Začne tichounce broukat a hladit mě po zádech. Ležím bez hnutí, protože nechci, aby věděla, že vím, že mě konejší ona.

Následující den brzy ráno se znovu vydáváme na cestu. Hodiny míjejí a ani na okamžik se nenudím. Všude je toho tolik k vidění – polonahý hoch sedící na hřbetu vodního buvola, rolníci sehnutí na polích, vrby smáčející dlouhé provazce větví v řece. A rozmanité jsou i okolní zvuky – štěbetání hejna hus, které pasou chichotající se děvčata mého věku, skupinka dětí se soudky přivázanými na zádech, které je drží na hladině, když skočí do vody, lodník prozpěvující si lidovou písničku. Plujeme říčními přítoky a menšími jezery a neustále odbočujeme do užších a užších kanálů. Když se po očku podívám na paní Čao, která stejně zaujatě jako já sleduje všechno kolem, uvědomím si, že dělá totéž, co já – vrývá si do paměti co možná nejvíc, aby se těmi výjevy mohla těšit později.

Konečně se dostáváme na předměstí Wu-si. „Řekli mi, že vás mám odvézt do okrsku Cínových hor,“ sdělí nám lodník. Když paní Čao přikývne, pokračuje: „Jsme blízko jezera Tchaj. Slyšeli jste o něm?“

„V mládí jsem jezdívala na závody dračích lodí na jezeře,“ odpoví.

Vím, co je Svátek dračích lodí ve Wu-si, ale nikdy jsem se ho neúčastnila. Nejdříve jsem byla moc malá, a potom jsem už měla podvázané nohy. Mohla bych bývala jet v uplynulém roce, ale dostala jsem horečku a musela jsem zůstat na lůžku. Můj otec vzal s sebou ctihodnou dámu a I-fenga. Nadšeně a obšírně vyprávěli, jaká to byla podívaná – popisovali nazdobení každé z lodí, pestrobarevné úbory veslařů a techniku, díky níž se v závodě vítězí. A také jsem si moc dobře pamatovala, jak byla paní Čao ublížená, že ji otec nevzal s sebou, a skrytou radost mé matky, již konkubínin smutek potěšil. V letošním roce vzal otec s sebou paní Čao a moje matka upadla do ještě větší melancholie než obvykle.

„Možná bychom příští rok mohly jet spolu,“ navrhne mi paní Čao.

Je mi jasné, že se snaží být milá, protože jsem Svátek dračích lodí vždycky chtěla vidět, jenomže to si opravdu myslí, že si mě získá stejně snadno, jako si koupila strážce? Odpovím úsečně: „Možná.“

Zatne čelist a odvrátí ode mne pohled. Po dlouhé odmlce znovu promluví. „Nevíme, co nás v domě vašich prarodičů čeká. Nejsem vaše matka a nejspíš mne odmítáte i jako přítelkyni, ale možná ještě změníte názor. Až překročíme práh nového domova, budete znát jen tři osoby – Makovičku, bratra a mne. Pro ženy a pro dívky jsou přátelství a opora nesmírně důležité. Pokud budete chtít, mohu vám je nabídnout.“ Zdviženou paží mne umlčí. „Už tam skoro jsme. Dohlédnu na sbalení našich věcí.“

Najednou dostávám strach. Všechno, co konkubína řekla, je pravda. Celý život se mi obrátil vzhůru nohama a teď máme překročit práh domu, kde nikdo z nás nezná živou duši.

Lodník odbočí do dalšího kanálu v okamžiku, kdy se paní Čao vrací na palubu. Oba břehy lemují ochranné zdi rozlehlých rodových sídel, nad nimiž vykukují prohnuté střechy s kamennými ochránci. Lodník navádí džunku ke kamennému molu, které prohnutou střechou a kamennými balustrádami připomíná pavilon na vodě. Dům mých prarodičů se pyšní jménem Palác zlatého světla. Šedé zdi, které chrání celý pozemek, se táhnou po obou stranách kanálu oběma směry. Hlavní brána se hrdě tyčí k nebi s rodovým jménem nad vraty. Těžká dřevěná vrata z obou stran hlídají kamenní lvi. Strážce brány zakřičí do útrob sídla: „Už jsou tady! Už jsou tady!“

Naposled se rozhlédnu kolem sebe a jsem si naprosto jistá, že jakmile překročím práh a vejdu do Paláce zlatého světla, vyjdu z něj až ve svatební den. V duchu se otřesu a znovu upřu pohled na bránu. Po varování paní Čao mi srdce sevřou obavy.

Vysoký práh svědčí o tom, že vstupujeme do příbytku ctihodné rodiny, a pro paní Čao ani mne není snadné jej překročit. Na prvním dvoře se podél ochranné zdi nacházejí příbytky pro služebnictvo.

Nedovolím, aby mě oddělili od Makovičky, a táhnu ji s sebou, když pokračujeme na dvůr. Přivítá nás žena s podvázanými chodidly. Je štíhlá a hezká, ale co do krásy se mojí matce ani paní Čao nemůže rovnat. Osloví I-fenga, jediného mužského člena naší malé skupinky: „Jmenuji se Tuš. Mám na starosti každodenní chod Paláce zlatého světla. Postarám se, aby vám nic nechybělo.“ Postupně nás všechny přejede pohledem od hlavy k patě. Když uvidí velká chodidla Makovičky, na čele jí naskočí nespokojená vráska. Narovná se a gestem obsáhne celé rodové sídlo. „Palác má pět dvorů. Vaši prarodiče si přejí, abyste bydleli na nejzazším z nich, kde jsou přichystané vaše vnitřní pokoje. Doufáme, že vám budou vyhovovat.“

Rychle nás provede přes druhý a třetí dvůr, oba lemované galeriemi. Střešní trámy a zábradlí zdobí řezby a vrstvy laku. Všechny domy vypadají působivě, střechy pokryté glazovanými taškami připomínají šupinatá rybí těla a na prohnutých okrajích střech nescházejí kamenní ochránci. Každý další dvůr je velkolepější než ten předchozí, ale Tuš nám nevysvětlí, kde kdo žije. Když se dostaneme na čtvrtý dvůr, zastaví se a ukáže vpravo od sebe. „Tam mistr Tchan a paní Žu přijímají nemocné.“ Gestem ukáže nalevo. „Ložnice a studovna mistra Tchana. Pokoje vaší babičky jsou hned vedle. Neobtěžujte je, když vyšetřují nemocné.“ Tuš se na okamžik zarazí a hledá správná slova, než dodá: „Nesmíte dělat vůbec žádný hluk.“ Podívá se na mého bratra. „Zejména to platí pro vás.“

Dojdeme na pátý dvůr. Ve všech sídlech, dokonce i tak malých, v jakém jsme žili s otcem a ctihodnou dámou, je obytný dvůr nejdál od hlavní brány považovaný za nejbezpečnější, tudíž tam žijí neprovdané dívky, manželky a konkubíny. Tuš zdvořile pokyne hlavou mým směrem. „Počkejte tady, prosím.“ A potom se obrátí na paní Čao. „Následujte mě.“

Otcova konkubína udělá dva kroky a potom se otočí, aby se ujistila, že se dívám, kam jde. Nepatrným přikývnutím jí to potvrzuji.

Stojíme s Makovičkou vedle sebe obklopené nevídanou nádherou, zatímco Tuš odvádí paní Čao a I-fenga galerií do jejich pokojů. Hbitě spočítám dveře na té straně dvora. Paní Čao vešla do třetích dveří zleva.

Pak se tuš vrátí pro nás a zamíříme přes dvůr k protilehlé galerii. Dveře zejí dokořán. „Očekávali jsme vás,“ řekne mi, „všechno je pro vás nachystané. Doufám, že vám vaše pokoje budou vyhovovat.“

Pokoj je nejméně čtyřikrát větší než můj bývalý. U jedné stěny stojí stůl a stolička. Porcelánový stojan se ježí kaligrafickými štětci nejrůznějších velikostí a délek. Police nad stolem jsou plné svitků. Moje citera je opřená o protější stěnu. Místo kchangu, na kterém jsem spala celý život, se přede mnou tyčí manželské lůžko mé matky – pokoj v pokoji. Při pohledu na něj mi je, jako kdyby mi někdo vrazil meč do prsou.

Tuš se na mne dívá s něhou v očích. „Vaše babička se domnívala, že budete chtít zůstat blízko té, která vás přivedla na svět.“

Mrkáním zadržuji slzy.

Když delší dobu nic neříkám, Tuš se obrátí na Makovičku. Příkazy. Vysvětlení. Pravidla. Nic z toho zahlcená steskem po matce nevnímám.

Později, poté co mě Makovička vykoupe a převlékne do čistých šatů, mě odvedou do Přijímací síně za prarodiči. Mám tak plnou hlavu matky a otce, že mě úplně vyvede z míry, když uvidím prarodiče sedět ve stejných křeslech jako rodiče tu noc, kdy ctihodná dáma omdlela. Klesnu na kolena a přitisknu čelo na podlahu.

„Vstaň, prosím,“ vybídne mě děd Tchan. „A pojď blíž, ať si tě můžeme prohlédnout.“

Cítím na sobě jejich pohledy.

„Zvedni hlavu,“ nakáže mi dědeček.

Na sobě má dlouhou hedvábnou temně modrou suknici s vyšívaným lemem, pás s nefritovou sponou a střapcem, který mu visí na boku. Má řídké vousy, které mu splývají na prsa, laskavé oči a jemné a bledé ruce. Vrásky v koutcích očí připomínají ptačí stopy v písku. Babičku Žu nejde popsat jinak než jako starou a boubelatou. S ohledem na věk by měla mít obličej plný vrásek, ale není tomu tak. Její svrchní šat zdobí perly, nefritové přívěsky a vyšívaný lem u krku a na koncích rukávů. Stále černé vlasy nosí vyčesané nahoru a účes přidržují nefritové jehlice a zlaté spony.

Po chvíli, která mi připadá jako věčnost, babička Žu prohlásí: „Podobá se svojí matce.“

Rozpláče mě to.

„Podejte mi ji,“ přikáže.

Než si stačím uvědomit, co se děje, děda Tchan se nakloní, zvedne mě a posadí babičce na klín. Ovine mi paži kolem pasu a přitáhne mě k sobě, druhou ruku mi položí na temeno a přitiskne mi obličej ke svému rameni.

„Dítě, nech slzy téct.“

Děda Tchan mě něžně poplácává po zádech a tiše mě konejší. Potom nahlas pronese: „Tady je teď tvůj domov. Neměj strach, dítě. Postaráme se o tebe.“

Bez bahna není lotosů

„Kuan, kuan, křičí orlovci,“ recituji, „na ostrůvku v řece. Půvabná a pokorná mladá žena je správnou partií pro ušlechtilého muže.“

Děda Tchan se zasměje, když se dostanu na konec první sloky „Křiku orlovců“ z Knihy písní. Rád poslouchá, když recituji básně nebo deklamuji texty z klasických knih, zvlášť večer, když si dopřává číšky vína. Obrátí se na babičku Žu, která sedí naproti němu u čajového stolku. „Je to ta báseň o mladém učenci hledajícím laskavou a hezkou dívku? Je to kritika vlády a alegorie o královně Tchaj-s’, dokonalé a ctěné manželce krále Wena, nebo je to příklad, jak by se lidé měli chovat v ložnici?“

Mávnutím ruky ho babička umlčí. „Opravdu se o tom musíme bavit před Jün-sien? Je ještě příliš mladá.“

„Ale je bystrá!“ Dědeček si promne několik vousů mezi palcem a ukazovákem.

„Chválíte ji až příliš a vzletnými slovy,“ pošťouchne ho babička. Oba prarodiče mě milují, ale většinu času trávím s babičkou. I když pravidla správného chování nakazují vyhýbat se fyzickému kontaktu, ráda mě k sobě tiskne. Její polibky a objetí jsou v naprostém protikladu ke všemu, co mě doma učili, ale jsou moc příjemné.

„Na vnučku jsem čekal hodně dlouho,“ odvětí jí. I když tam sedíme jen my tři, oblékl se formálně, jak odpovídá jeho postavení. Na vyšívané plaketě na svrchním šatu se skví červená mandarínská kachnička, která hlásá světu, že je učencem sedmého stupně. Čapka z černého hedvábí má rubínově červené dýnko.

„Chcete říct takovou, která by vás bavila.“

Děd přikývne, a tím dá babičce za pravdu.

Usměje se na něho a vzápětí se již opět věnuje rozečtenému svitku. Sedíme v lékárně provoněné bylinami. Na dosah ruky stojí tři lékařské truhly z hrušňového dřeva teple jantarové barvy, v každé se ukrývají desítky malých zásuvek a tři velké. Kaligraficky vyvedené znaky uvádějí, jaké byliny, nerosty či kosti obsahují. Police sahající od podlahy ke stropu jsou plné hliněných džbánků, košíků a uzavřených nádob. Na protější stěně visí anatomický obraz těla s meridiány nakreslenými od hlavy k patám zepředu, z obou stran i zezadu. Pod ním stojí řada sedátek určených pro ty, kteří přišli s nějakým neduhem. Vysoký stůl uprostřed umožňuje prarodičům při vážení a míchání léků stát. Čajový stolek je sice mnohem menší, ale tráví u něj většinu dne. Sdílí vzájemnou lásku, úctu a práci a nikdy mezi nimi nepadlo křivé slovo.

„Přemýšlím o manželce vašeho synovce,“ nadnese babička, aby změnila téma. „Paní Chuang je v očekávání již pošesté, ale krvácí a neodchází jí moč z těla.“

Paní Chuang. Vůbec netuším, kdo to je. Všechny vdané ženy včetně mojí babičky a matky si po sňatku ponechávají původní rodové jméno a nepřejímají manželovo.

„Jste si jistá, že paní Chuang čeká dítě?“ zeptá se dědeček.

„Muži si myslí, že těhotenství je těžké rozpoznat, což také opravdu někdy je. Nicméně už před dvěma měsíci jsem jí dala odvar z kořene libečku a pelyňku, abych si mohla být jistá,“ prohlásí babička neoblomně. „Paní Chuang ho vypila a dítě se pohnulo, přesně jak mělo.“

„Ponechte paní Chuang v klidu, aby dítě odnosila a porodila,“ doporučí dědeček. „Jsem stejně jako řada dalších učených lékařů přesvědčený, že pro dítě je nejlepší, když přijde na svět přirozeně. Když je květ plně rozkvetlý a meloun kulatý, odpadnou v pravý čas. Vídáme to v zahradách, ale také u zvířat. Nikdo nikdy neslyšel, že by opice zemřela na obtíže při rození mláděte. A tudíž by to nemělo nastat ani u ženy. Obtížný porod nastává, jen když se jej druzí snaží řídit nebo urychlit.“

Babička si povzdechne. „Jenom muž, který neprotrpěl porod, může něco takového říct.“

„Co lék, který by zchladil její čchi…“

„Zchladil? U ženy, která má obtíže v paláci dětí? To sotva.“

Říkalo se, a podle toho, co jsem věděla, pravdivě, že dědeček se oženil s babičkou, protože pocházela z tradiční lékařské rodiny. Koneckonců je všem k užitku, když se manželka může postarat o potřeby žen a dětí v domácnosti. Jakožto císařský učenec měl i děd o medicínu zájem. Tak jako každá žena musí dát manželovi alespoň jednoho syna, je povinností muže zajistit pokračování rodu. A nejlepší způsob, jak toho dosáhnout, je nejen oplodnit manželky a konkubíny, ale také se postarat, aby porod přežily. Dědeček už jako mladík se zájmem studoval starobylé lékařské texty. Když sloužil jako guvernér ve vedlejším hlavním městě Nankingu, měl na starosti úřad trestů. Ve studiu pokračoval i daleko od domova a při plnění povinností často cestoval – jako bude cestovat i můj otec, pokud složí císařskou zkoušku vyšší úrovně. Když se děd vrátil z Nankingu, byl už uznávaný lékař, ming i. Jeho znalosti vyvěraly ze studia textů, ale babička se všechno naučila od svých rodičů, kteří získali vědomosti zase od svých rodičů a ti zase od těch svých.

„Tak co navrhujete?“ zeptá se děd. Je nejen vysokým hodnostářem, ale také hlavou celého rodového klanu. Jeho slovo je zákon a všichni ho musejí poslouchat. Tím chci říct, že chová v úctě babiččiny znalosti a mnohdy se řídí její radou.

„Nejprve ji vyšetřím a potom rozhodnu,“ odpoví.

Dědeček pomalu přikývne.

„Za několik dnů se na paní Chuang přijde podívat porodní bába Š’,“ doplní babička.

Při těch slovech se dědeček zarazí a ostře se na babičku podívá. „Víte, že porodní báby neschvaluji.“ A potom se zadívá na mne a mně je hned jasné, že bude následovat zkouška. „Pověz proč.“

Nechce se mi odpovídat, protože to, co musím říct, babičku popudí. Ale co jiného mi zbývá? „V domě ušlechtilého muže není místa pro Tři tety a Šest bab,“ odříkám poslušně se skloněnou hlavou, abych neviděla babiččinu reakci.

„A ty jsou kdo?“

Zírám na svoje střevíčky, rozpolcená mezi dvěma lidmi, kteří mě mají rádi. Prst mi zvedne bradu a babička mě vybídne: „Odpověz dědovi.“

„Tři tety jsou buddhistické mnišky, taoistické mnišky a jasnovidky. Šest bab jsou dohazovačky, šamanky, prodavačky elixírů, vetešnice, kuplířky a porodní báby.“ Odříkám výčet bez přemýšlení, nevím přitom, co některé z těch žen dělají.

„Úctyhodné rodiny nepřijímají mnišky pod svou střechou, protože ctí Konfuciovo učení,“ poučuje mě děd. „A pokud se jedná o ty ostatní, jsou to hadi a štíři, kterých je nutno se za všech okolností vystříhat.“

„Manželi, sám dobře víte, že…“

„A kromě toho,“ zavrčí děd, „porodní báby jsou spojeny s odpornými skutky, jako jsou potraty a zabíjení novorozeňat. Kdo neslyšel o tom, že dítěti porodní báby, když se vzpříčí v paláci dětí a odmítá z něj vyjít, uříznou ruku, aby ho přivedly na svět.“

Babička odmítavě zavrtí hlavou. „To se stává jen velice vzácně a jen proto, aby se zachránil život matky…“

„Jejich postavení je ještě podřadnější,“ pokračuje nesmlouvavě děd, „protože často ověřují panenství ženy před soudem a provádějí ohledání těla, pokud dojde k úmrtí z nepřirozených příčin…“

„Manželi!“ okřikne ho babička. „Jün-sien už slyšela víc než dost.“ Obrátí se na mě a nasadí laskavý tón. „Dítě, podívej se na mě,“ vybídne mě tiše. „Ve všem cti a poslouchej svého děda, ale také věz, že porodní báby jsou nezbytné. Mnohem laskavější je o nich mluvit jako o těch, které chytají novorozence.“ Znovu se zostra podívá na dědečka. „Vy se nedotknete krve. Já se nedotknu krve. Pomáháme z odstupu. Pokud mě zavolají k porodu, mohu dát matce lék, který uspíší porod a učiní dítě kluzčí, a po porodu jiný, který obnoví její životní sílu, ale nikdy nemohu chytit dítě, když…“

„Konfucius praví jasně, že jakákoli činnost, jež má co dělat s krví, je podřadná,“ souhlasí děd. „Styk s krví staví porodní báby stejně nízko jako řezníky. A navíc porodní báby jsou nevalné pověsti. Jsou až příliš součástí vnějšího světa.“

„Možná,“ povzdechne si babička. „Jenomže pokud je pro nás lékaře krev nečistá a znečišťující, jak má žena přivést na svět dítě bez porodní báby?“

„Rolnická žena…“

„Celý den pracuje na poli, pak v koutě chatrče porodí dítě a nato uvaří rodině večeři,“ doplní za něho babička.

„Takže…“

„Takže nic!“ Babička začíná ztrácet trpělivost. „Viděl jste to někdy na vlastní oči? Nejspíš těm ženám pomůže jejich tchyně nebo některá jiná snacha. Možná že je v té vesnici porodní bába. Možná že…“

Děd se zdviženou rukou pokusí zjednat klid, ale babička ještě neskončila.

„Umírají snad při porodu muži?“ zeptá se. „Ne, muži ne! Dokonce i císařovně pomáhá při porodu bába. Tak mi netvrďte, že žena může rodit bez pomoci! Kdyby bylo rození dětí tak snadné a bezbolestné…“

„Nikdy jsem netvrdil, že je bezbolestné…“

„Pokud je rození dětí tak přirozené,“ opraví se babička, „jak je možné, že porod ohrožuje život matky? Žena je jediný tvor, který nerodí potomky osamoceně, protože dítě přichází na svět obličejem dolů, takže je pro matku takřka nemožné, aby je sama z lůna vytáhla. Porodní bába je nenahraditelná, ať už se vám to líbí nebo ne.“ „Nenahraditelná,“ zopakuje po ní děd.

„A může se jí dostat velkého uznání…“

„Půdu, zlato, tituly…“

„Zdroj smrti,“ doplním.

―