Vlastimil Vondruška

Lucemburská epopej III

1348–1355

Slavná léta

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Vlastimil Vondruška, 2024

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2024

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-1687-0 (epub)

ISBN 978-80-279-1688-7 (mobi)

Památce mé skvělé ženy Aleny

Prologus

(Reditus in tempore Anno Domini 1348)

Tento kronikářský návrat v čase se týká onoho roku, jímž jsem předešlý díl skončil. V něm jsem se na konci věnoval jen událostem domácím. Ty zahraniční se totiž vztahují spíše k tomu, co následovalo pak. Tehdy mi připadlo zbytečné psát o nich, protože bych je stejně musel pro lepší pochopení zopakovat v úvodu tohoto třetího dílu. Týkají se, jak jinak, říše a vyprávět o nich nebylo pro kronikáře nikdy snadné. Mnoho aktérů, nepřehledné rodové vazby, neukojené ambice a intriky, že by je nevymyslel sebelepší literát. Jak víte, na konci roku třináctistého sedmačtyřicátého nečekaně zemřel kacířský císař Ludvík Bavor. Karel se svými příznivci jeho smrt oslavil, protože ze světa odešel sok v boji o titul římského krále. Na jednu stranu bylo co oslavovat. Ludvík Bavor byl mimořádně schopný a jeho vliv v říši obrovský. Kdo ví, jak by Karel v boji s ním dopadl, kdyby k téhle nečekané smrti nedošlo. Jenže v historii neexistuje „kdyby“. Prostě se to stalo.

Na druhou stranu ale slavit bylo přece jen předčasné, protože Ludvík Bavor měl početné příbuzenstvo, spoustu spojenců a přátel, a ti Karla samozřejmě odmítli uznat. Po pravdě řečeno, on zatím stále tahal za kratší konec lana. Lucemburkové si nesli cejch příznivců Francie, a to se v německých zemích neodpouštělo. Miska pomyslných vah se stále nakláněla spíše na druhou stranu, než byla ta Karlova.

V čele bavorských a falckých Wittelsbachů stanulo hned několik vlivných mužů, a ti jednali ruku v ruce, protože je hnala jediná myšlenka, a to zničit Karla. Nebylo to samozřejmě osobní, v politice musíte okázale nenávidět soupeře, kteří by vám mohli být nebezpeční a připravit vás o moc. O totéž samozřejmě usiloval i Karel. Pokud proti vám stojí více nepřátel, je nesmysl bojovat proti všem najednou. Musíte si vybrat jen jednoho nebo dva, na které zaútočíte. Ty ostatní musíte zastrašit, podplatit, obelhat, prostě udělat cokoli, aby těm zbylým nepomohli. Jak se říká: Rozděl a panuj! Zpočátku Karel jen zkoušel půdu, kde by bylo nejsnadnější vrazit mezi nepřátele klín. Moc nadějně to však nevypadalo, ale on si poradil. Jako první se snažil získat na svou stranu vlivná říšská města, což bylo v některých případech snadné a úspěšné. Dalším krokem bylo zaútočit na nejstaršího císařova syna braniborského markraběte Ludvíka. Byla v tom samozřejmě i osobní zášť, neboť právě tenhle Ludvík odvedl manželku jeho bratra Markétu Tyrolskou. Ovšem jak jsem řekl, v politice jsou často osobní gesta jen zástěrkou pro reálný zisk. V tomhle případě šlo o Dolní Lužici, kterou braniborský markrabě držel. Karel vlastnil tu druhou, Horní, která hraničila s Českým královstvím. Ale šlo mu samozřejmě i o to, aby Ludvíka co nejvíce oslabil.

Jen abyste si nespletli všechny ty Ludvíky. Císař měl synů několik. S první manželkou Beatrix Svídnicko-Javorskou měl syna Ludvíka, kterému se přezdívalo Branibořan. To je ten, o kterém jsem teď mluvil. S druhou manželkou Markétou Holandskou měl rovněž syna Ludvíka, a toho, aby se mezi sebou nepletli, přezdívali Říman. Nu a pak měl ještě jednoho Ludvíka, byl to jeho poslední syn, dožil se jen jednoho roku a narodil se těsně před otcovou smrtí. Umíte si představit ty zmatky, kdyby se i on dožil dospělosti? Ono už takhle stačí, že Ludvík Říman později získal od bratra Ludvíka Branibořana jeho Markrabství braniborské. Takže z Ludvíka Římana byl vlastně Branibořan. To bych ale předbíhal.

Z mého úvodu je vám však zřejmé, že se Karel na Braniborsko hned v létě roku třináctistého osmačtyřicátého zaměřil. Použil vychytralou taktiku, neboť použití vojenské síly spojil s neuvěřitelným podvodem. Braniborskou marku vlastnil po staletí rod Askánců, ale v roce třináctistém devatenáctém zemřel poslední panovník z braniborské větve jinak velice rozvětveného rodu. Jmenoval se Waldemar a pohřben byl v klášteře Chorin.

Po jeho smrti císař Ludvík Bavor neuznal dědická práva jeho vzdálených příbuzných, markrabství prohlásil za odumřelé říšské léno a udělil ho svému nejstaršímu synovi. Zdálo by se, že tím by mohl příběh skončit. Ale omyl!

Představte si, že se jako zázrakem v létě roku třináctistého osmačtyřicátého z čista jasna objevil stařec, který tvrdil, že je markrabě Waldemar. Prý nezemřel, ale měl obrovské dluhy a také nespočet hříchů, kromě jiného žil v manželství, které církev neposvětila, a proto tajně odešel očistit svou duši a kát se do Svaté země. To je náhoda, co?

Řekli byste, že na tak naivní podfuk lidé neskočí. Další omyl! Podezřele rychle a bez jakéhokoli prověření faktů ho skoro hned uznal saský kurfiřt Rudolf a magdeburský arcibiskup, oba Karlovi příznivci. Ani papež nezpochybnil starcovo vyprávění. Ba co víc, v zemi vypuklo povstání na podporu navrátivšího se Waldemara. Za této situace se Waldemar obrátil na římského krále Karla, aby zasáhl v jeho prospěch a zjednal průchod právu.

Domyslíte si, že Karel nelenil. Byl na to zřejmě připraven a s početnými houfci vstoupil na území Braniborského markrabství. Leč Ludvíka Branibořana se pokořit nepovedlo. Stáhl se za hradby Frankfurtu nad Odrou a tam se dokázal ubránit. Karel se tam s údajným Waldemarem setkal a hned, jak mu pohlédl do tváře, ho uznal za právoplatného panovníka Braniborska. Na místě mu vděčný Waldemar daroval, hádejte co? No přece Dolní Lužici. Jsem sice prelát, ale v duši jsem zůstal tak trochu i rytíř. Tedy rytíř starého střihu, kdy se dbalo na čest a spravedlnost. Nehodlám pomlouvat českého krále Karla. Možná to byla opravdu jen náhoda a on tomu starci v poctivém úmyslu uvěřil, že je Waldemar. Na to se výtečně hodí poznámka slovutného Kosmy, když popisoval, jak Libušin kůň dovedl poselstvo Čechů na pole k Přemyslu Oráčovi: „Lichá se šíří pověst a zároveň mínění křivé o tom, že paní vždy za nočního ticha tu bájnou cestu na koni tam konávala a před kuropěním se vracívala; tomu však ať Žid Apella věří.“

Tento Waldemar, později ho nazvali Lžiwaldemarem, vykonal pro Karla velice užitečnou službu. Braniborské síly byly vázané doma a Ludvík měl svých starostí víc než dost. Tak se tedy dělá vysoká politika. Ještě štěstí, že tohle dělat nemusím. Mým úkolem je dávat lidem naději ve spásu, pokud se budou chovat jako řádní křesťané. Tento Prologus k třetímu dílu mé kroniky a trocha moralizování na úvod by ovšem bylo z hlediska vás, čtenářů, málo. Jak už jsem napsal dříve, „repetitio est mater studiorum“. Tuhle zásadu, že opakování je matkou učení, případně „scientiae“, tedy moudrosti, mi vtloukali do hlavy snad všichni mí učení mistři na všech univerzitách, kterými jsem prošel. Proto totéž radím i vám a samozřejmě i já se tak hodlám chovat. Je tedy užitečné si říci, jak to vlastně s těmi, o nichž v kronice píšu, na začátku roku třináctistého devětačtyřicátého vypadalo.

Karlovi Lucemburskému bylo dvaatřicet let, nedávno ho korunovali jako krále římského i českého, zemřel mu otec Jan a také milovaná manželka Blanka z Valois. Ze sourozenců žil jeho mladší bratr Jan Jindřich a sestra Jitka, neboli Bona, normanská vévodkyně. I když trochu předběhnu, dodávám, že o několik měsíců později zemřela a o její smrti kolovala řada spekulací. Svému manželu Janovi, budoucímu francouzskému králi, dala jedenáct dětí, což je úctyhodný počet, pokud uvážíte, že zemřela ve čtyřiatřiceti letech, a byla znovu těhotná. Oficiálně zemřela na mor, ale fámy tvrdily něco jiného. Hovořilo se o tom, že ji manžel umořil hladem pro podezření z nevěry. V tomhle si francouzští králové libovali, jak jste se mohli dočíst v předešlých dílech mé kroniky. Inu, jiný kraj, jiný mrav. Já osobně neznám z Čech podobný případ. A pak že jsme země barbarská a Francie vzor rytířství a uhlazenosti.

Král Karel měl v téhle době jen dvě nedospělé dcery. Markéta byla provdaná za uherského krále a i ona v následujícím roce zemřela. Bylo jí jedenáct let a ji opravdu zabil mor. Mladší dceři Kateřině bylo sedm let a byla zasnoubená s Rudolfem Habsburským. Proto ji vychovávali na vídeňském dvoře.

Pak měl Karel ještě macechu Beatrix, druhou ženu svého otce krále Jana. Vztahy mezi nimi byly více než chladné, a totéž platí o jeho nevlastním bratru Václavovi. Posledním příbuzným byl trevírský arcibiskup Balduin, jeho prastrýc. Tomu bylo už třiašedesát let, ale byl stále ve výtečné kondici, a proto mu Karel udělil titul říšského vikáře a nechával ho spravovat říši v době, kdy pobýval v Čechách či jinde.

To bychom měli našeho panovníka. A pak je tu ještě můj rod pánů z Landštejna. Bez nich se totiž kronika uplynulých časů dobře psát nedá. Ne, to není ješitnost, ale můj otec Vilém z Landštejna byl snad u všech významných událostí a díky němu vím i o tom, co jsem na vlastní oči neviděl. Jemu ale na rozdíl od kronikářů panovnického dvora věřím, i když i on si tu a tam něco přikrášlil. Ale kdo tohle nedělá? Obávám se, že při psaní touhle drobnou, ale přirozenou lidskou nectností nechtěně trpím i já. Ale jinak se opravdu snažím psát podle pravdy. To je také důvod, proč nechci tuhle kroniku nikomu ukázat. Jak napsal Terentius: „Veritas odium parit“ čili „pravda plodí nenávist“. Je to smutné poznání, ale nechcete-li, aby vás jiní nenáviděli a královské úřady nepronásledovaly, pravdu si nechte pro sebe.

Mému otci Vilémovi z Landštejna bylo na začátku roku, jímž tuto kroniku začínám, šestapadesát let a zastával významný úřad moravského hejtmana. Mé drahé matce Elišce z Dubé bylo o rok méně, starala se o naše panství a oba rodiče byli chválabohu zdraví a na svůj věk rozhodně nevypadali. V téhle době vlastnili úctyhodný majetek, sedm hradů, desítku měst a téměř čtyřicet vesnic.

Jmenovitě to bylo panství Landštejn, Třeboň, Nové Hrady, Sviny, zvané Trhové a Lomnice nad řekou Lužnicí.

Měl jsem dvě sestry, obě byly v té době už provdané, Eliška za Alšíka ze Šternberka a Anežka za Hynka z Lichtenburka, zvaného Hajman. Bratrů jsem měl celkem pět. Nejstarší Vítek spravoval Nové Hrady a za manželku měl Kateřinu z Litschau. Co o jejich manželství vím, děkuji Bohu za celibát.

Další bratr Petr je řeholníkem. Nikoli ovšem dobrovolně. Tak moc toužil mít manželku, až se dopustil zločinu. I když co já vím, tak trochu omylem. Pravda ale je, že zabil. Stejně jako já. Jenže já zabil studenta, který byl všem na obtíž, ale on syna zemského sudího. Nakonec byl rád, že nepřišel o hlavu a skončil v klášteře. Tady vidíte, jak je náš svět nespravedlivý, protože se nikdy neměří všem stejně. Jakmile šlápnete na kuří oko někomu mocnému, dopadne to s vámi mnohem hůře, než kdybyste usekli nohu bezvýznamnému poddanému.

Náš svět je založen na urozenosti a privilegiích, protože si nemohou být všichni rovni, to dá rozum. Někdo musí vládnout, někdo se musí věnovat službě Bohu a někdo pracuje. Aby nebyl lidský úděl tak hořký, všichni se těšíme na spasení, kdy vystoupíme do světa, kdy si budeme všichni rovní. Ale i tuhle představu nám začali někteří pomatenci z řad církve brát, a aby si zasloužili bohaté prebendy, začali tvrdit, že panovníci usednou po boku Ježíše Krista a bude jim náležet více milosti boží. A stejná privilegia mají mít i světci.

Kde je však spravedlnost? Co třeba takový Domingo de Guzmán, čili svatý Dominik? Na toho jsem alergický, jak víte, už z časů mých italských studií. Kvůli boji s kacířstvím mu na rukách ulpěla krev stovek a možná tisíců křesťanů. Možná pomýlených, ale pořád to byli tvorové boží. Usedne po boku Ježíše Krista, na rozdíl třeba od naší staré hospodyně na Třeboni? Nikdy nevynechala žádnou bohoslužbu, měla málo, ale přesto rozdávala milodary chudým, byla poctivá a pracovitá, smála se a na svůj úděl nežehrala, zemřela tiše smířena s Bohem. V životě nikomu neublížila, ale v očích božích je svatý Dominik lepším křesťanem a za to mu náleží prestižní místo v nebi. To sem však nepatří, nepíšu teologický traktát, ale kroniku. Právě kvůli podobným úvahám nechci, aby se má kronika dostala do cizích rukou, dokud budu žít. Pravda plodí nenávist a často vás potrestají spíše kvůli pravdě než kvůli lži. Na tu jsou totiž lidé zvyklí.

Můj třetí bratr, s nímž jsem studoval ve škole při vyšehradské kapitule a později na vysokém učení v Padově, se nedávno stal vyšehradským proboštem, a tedy nejvyšším kancléřem Českého království. Je to velká čest a myslím, že si ji zaslouží.

Mladší bratry mám dva, Ojířovi je dvacet let a Lutoldovi třináct. A pak jsem tu já. Jmenuji se Jan z Landštejna, v roce, o kterém píši, mi bylo devětadvacet let a stále jsem studoval. Nejprve v Padově, pak v Bologni, Paříži, Avignonu a na dalších univerzitách. Ne proto, že by mi učení nešlo, právě naopak. Ale já chtěl poznat co nejvíce zemí a vyslechnout si myšlenky co největšího počtu učených mistrů. Byly to krásné časy!

Na podzim roku třináctistého osmačtyřicátého jsem se zapsal ke studiu na jedné z nejstarších univerzit křesťanského světa v Salamance, založené před sto třiceti lety Alfonsem z Leónu. Vznikla v souladu s řádem vysokého učení v Bologni a kromě teologie byla proslulá výukou svobodných umění. A to mne, jak jistě víte, vždycky lákalo. Oproti italským a francouzským univerzitám byla celkem malá, jen několik stovek studentů. Cizinců tu bylo pomálu a ze zemí za Alpami jsem tu byl jediný. Proto mne zvali na večeře místní rytíři i měšťané, které zajímalo moje vyprávění, jak to chodí u nás. Najíst se zadarmo a ještě dobře, to je pro každého studenta výhra. Proto jsem někdy, to přiznávám, při vyprávění hodně přeháněl a vymýšlel si, protože pak mi často sám pán domu do misky naložil další porci jídla a dolil pohár vínem. Tady ve Španělsku mají silné a výtečné. Jídla jsou kořeněná a chutná a ženy snědé a krásné. Cítil jsem se tu opravdu šťastný, protože i výuka byla jiná, než jsem poznal ve Francii, a velice mě bavila. Jenže jak to tak bývá, jen zřídka vám šťastné chvilky vydrží dlouho.

I. KAPITOLA

(Rok Páně 1349)

Z lekce rétoriky odcházel Jan z Landštejna nespokojený. Mistr Alfonso se svými žáky rozebíral text obsáhlé epické skladby Cantar de Mio Cid. Tohle pojednání vzniklo před dvěma staletími a na rozdíl od písní, které se zpívaly v německých zemích a kde Cid zemře hrdinskou smrtí v boji s nevěřícími při obraně Valencie, v téhle starobylé skladbě boj přežije, dožívá doma a jeho hlavní starostí je svatba jeho dcer.

V diskuzi se Jan snažil hájit verzi, kterou znal z domova. Ta hovořila o rytířství a hrdinské smrti jako vzoru pro všechny křesťany. Ale mistr Alfonso to rezolutně odmítl a řekl: „Hrdinských příkladů si můžeme vymyslet stovky, ale síla dějin je v tom, že přináší příběhy pravdivé. Fantazie básníka by k nim jistě přidala epizody veselé, smutné, poučné i mravokárné, ale o tom to není. El Cid Campeador byl hrdina a nic na tom neumenšuje fakt, že před hradbami Valencie nezemřel. Poučení musíme hledat v tom, co se stalo, nikoli v tom, co bychom chtěli, aby se událo. Ne zemřít, ale žít! Historie přináší křesťanské vzory, zatímco literatura má jen pobavit. V tom je rozdíl mezi realitou a fantazií.“

„Mně se taky líbila víc tvá verze,“ ujišťoval ho jeho nejlepší přítel Diego de Castrocontrigo, když vyšli na ulici. Byl vysoký, snědý, s černými kudrnatými vlasy a vždycky dobře naladěný. Chodíval módně oblečený, ovšem s povinným krátkým černým pláštěm a baretem jako všichni studenti. Na většinu věcí mívali stejný názor, chutnala jim stejná jídla a líbila se jim stejná děvčata. Proto si rozuměli. Diego klidným hlasem pokračoval: „Náš mistr se ohání dějinami, ale kdo ví, jak to doopravdy bylo? Opravdu Cid ten boj přežil? Mně osobně se to nezdá. Proč by ho potom trubadúři tak opěvovali? I když ve skutečnosti je jedno, jak se to celé seběhlo. Podstatná přece není realita, ale právě fantazie. Schopnost dávat událostem takovou podobu, aby vyprávění lidskou duši potěšilo a povzneslo.“

Jan z Landštejna však vrtěl nesouhlasně hlavou. Už dříve přemýšlel o odpovědnosti těch, kteří zachycovali události psaným slovem. Teprve dneska však při disputaci na univerzitě pochopil, že nelze stavět na roveň rytířskou píseň a kroniku. Oba tyhle způsoby psaní měly v křesťanském světě své místo, to nesporně. Jenže ta díla se nedala poměřovat, protože každé vnímalo události po svém. Ale podstatné bylo něco jiného. Jeho přítel Diego to formuloval přesně. Jaký smysl ta díla mají, poučit či pobavit? Otázka zněla, co ulehčí křesťanům jejich těžký život víc, suchopárná věcnost kroniky či povznášející verše hrdinského eposu? Na první pohled by se zdálo, že to druhé. Zábava je kořením života. Jenže existovalo něco, co vyvracelo tenhle možná trochu ukvapený názor.

Nahlas namítl: „A co evangelia? Jsou také historií, a jakou! Pokud chceš, jsou to kroniky popisující život a smrt Ježíše Krista. Není to čtení zábavné, ale křesťanům přinášejí evangelia víc než všechny hrdinské eposy celého světa. Zvěstují poselství o Zmrtvýchvstání a naději na spásu.“

„To je přece něco úplně jiného. Snad nakonec nebudeš hájit suchopárné anály a kroniky?“

„Zatraceně, to nechci. Ale říkám, že odkaz minulosti má svou váhu a nemůžeme ho svévolně zlehčovat.“

„Takže tvé pojetí písně o Cidově smrti před hradbami Valencie svévolně zlehčuje pravdu, a proto bychom ji měli odsoudit a zavrhnout? Navzdory tomu, že se lidem líbí a rytířům ukazuje, co je hrdinství?“

„Ty mě štveš, Diego!“ vybuchl Jan z Landštejna. Hovořili spolu latinsky, protože to byl jazyk všech univerzit. Díky němu si všichni učenci křesťanského světa rozuměli.

„Ten chleba ráno v koleji byl tvrdý, že se skoro nedal jíst. Nemáš hlad?“ obrátil Diego de Castrocontrigo řeč, jako by se nic nedělo. Jan z Landštejna pochopil, že jeho přítel nemá ani tak hlad, jako spíše chuť na trochu vína. I když byl leden a foukal chladný vítr, víno k disputaci patřilo, ať jim byla zima nebo vedro.

Změnili směr a odbočili do jedné z postranních uliček, v níž se nacházel malý a celkem prostý šenk U Krále Ramira. Byl mnohem levnější než ty na hlavních ulicích či na rynku. Dobře ho znali, často se tu po cestě do koleje zastavili. A nejen oni. Když vstoupili do nízkého klenutého šenku, u stolu na lavicích sedělo už sedm jejich spolužáků. Před každým stál malý džbánek s vínem. Na konci lavice seděl šenkýř, kterému se přezdívalo Kulatý Pedro, a jeho dcera Azalea. Jak se přezdívalo té, to do slušného vyprávění nepatří. Uprostřed mezi studenty seděl vysoký ramenatý muž s jizvou na tváři, s orlím nosem a chladnýma rybíma očima. Něco vyprávěl a všichni ho bez hlesu poslouchali.

„Á, naši milovníci rytířství a romantických bitev,“ uvítal je Manuel z Burgosu, známý posměváček, ale jinak dobrý chlapík. „Můj bratranec,“ řekl a ukázal na muže s orlím nosem, který byl středem pozornosti. Dokonce i šenkýř s dcerou nechali práce a poslouchali ho s otevřenými pusami.

„O tomhle by měli psát trubadúři,“ podotkl další student. Pak zaváhal a dodal: „Pokud by to vůbec někdo poslouchal. Tady Felipe sloužil v janovském vojsku.“

„Můj bratranec bránil proti Tatarům Kaffu, to je přístav na jakémsi Krymu, až daleko za Konstantinopolí. Před měsícem se vrátil, ale protože v Janově to vypadá všelijak, přišel za mnou,“ vysvětloval Manuel z Burgosu.

„Nebudete věřit, co tam zažil,“ ujal se slova další student. Manuelův bratranec vypadal unaveně a byl zjevně rád, že mluví někdo jiný. „Válka trvala čtyři roky a víte, kvůli čemu? Na trhu se nějaký muslim domníval, že ho janovský obchodník ošidil. Porvali se a Janovan toho bezvěrce zabil nožem. Jeho přátelé se obrátili na tatarského chána, ten přitáhl s vojskem, a proto ta válka. Všichni křesťané z Krymu utekli do přístavu Kaffa. Chán je chtěl vyhladovět, ale ve městě byl dostatek zásob a lidé odhodlaně bránili své hradby. Pak poslali Janovští pomoc a jejich ozbrojené houfce pobily tisíce nepřátel. Tataři se stáhli a část Janovanů se vrátila domů. Ale Felipe zůstal, protože mu nabídli slušný žold. Obavy byly oprávněné, protože Tataři se vrátili. Bůh je však potrestal, v jejich táboře vypukl mor. Strašná nemoc! Na těle se objeví černé puchýře, ty prasknou a hnijí, a když umřeš, páchneš tak, že se k tobě nedá ani přiblížit, pokud si nos neovážeš šátkem a ten nenamočíš do voňavky. Nevěřících hynuly tisíce a zápach z nich byl cítit až do Kaffy. Tam všichni vzdávali dík Bohu, že je takto ochránil. Tohle nám Felipe vyprávěl. Jak to bylo dál? Byl to konec války?“

„Ani v nejmenším. To nejhorší teprve začalo,“ pronesl Felipe temně a obrátil do sebe celý džbánek vína. Bylo zřejmé, že na ty události nevzpomíná rád. Chvilku si rovnal myšlenky a pak začal proklínat stoupence Alláha. „Chán Džanibeg, když pochopil, že je Bůh proti němu, nařídil něco, co by snad neudělal ani nejhorší pohan. Své mrtvé nechal pomocí balist metat přes naše hradby. Jen si to představte! Jdete po ulici a najednou vám na hlavu spadne nahý Mongol, zapáchající a plný černých boláků. Jejich mrtvé jsme samozřejmě na kárách odváželi do přístavu a házeli do moře. Ale zemřelých nevěřících byly tisíce a my museli hlídat hradby, takže někdy ta těla ležela na ulici celý den. Bylo horko a páchla pořád víc a víc. Bylo to zoufalé. A nakonec se stalo to, co muselo. Na tu strašnou nemoc onemocněli lidé ve městě. Ti, co zůstali zdraví, nasedli do lodí a Kaffu jsme opustili. Tak jsem se zachránil.“

„To by byl rytířský epos, co myslíte?“ popichoval své přátele Manuel z Burgosu.

„Jsi odporný,“ odsekl Jan z Landštejna a vstal od stolu. Svůj džbánek ani nedopil, hodil na stůl stříbrňák a šenk opustil.

Za dva dny onemocněl v Salamance první člověk na mor. Černé boláky se objevily na těle Manuelova bratrance a večer i na jeho. Za tři dny oba skonali. To už byl ve městě více než tucet nakažených, většinou z řad studentů.

„Myslím, že je nejvyšší čas zmizet,“ oznámil ráno Janovi z Landštejna jeho přítel Diego.

„Kam chceš jít? Za chvíli to bude stejné v celém Leonu.“

„Domů, do Castrocontrigo. Moje panství leží pod horami a je tam zdravé povětří. V údolí za městem mám hrad. Není velký, jedna kamenná budova, pobořená věž, ale slušné hradby a pevná brána. To jediné jsem zdědil, ostatní pobrali mí milovaní bratři. Posádku tvoří pět služebníků, to jsou všichni moji poddaní. Nejsem bohatý, ale na hradě mívám slušné zásoby jídla. Pokud budeme mít štěstí a budeme šetřit, přečkáme to tam.“

„Před černou smrtí neutečeš!“

„A proč by ne? Půjdeme pěšky a nebudeme se nikde zastavovat, žádné šenky, města, hrady, nic. Pokud po cestě nezemřeme, znamená to, že náš čas ještě nepřišel. Jakmile tam budeme, zatluču bránu hřebíky a děj se vůle Páně.“

„To není špatný plán. Proč ale bereš i mě?“ zeptal se Jan z Landštejna.

„Protože stejně jako ty věřím v rytířství,“ zasmál se Diego.

„A kromě toho, s kým bych se tam asi tak bavil? S těmi pěti mouly, kteří mi slouží? Bohužel, mám tam jen chlapy. Je toho hodně, o čem se dá diskutovat. Můžeme tam taky skládat rytířskou poezii. Tedy… pokud se tam dostaneme živí.“

Jakmile Karel pohřbil Blanku z Valois a vzdal jí úctu, začal plánovat, jak by mohl svůj vdovecký stav využít. Sňatek s dívkou z vlivného rodu byl nejlepším politickým krokem, jaký mohl panovník učinit. Jako římský král byl žádaným nápadníkem, proto musel Karel jednat s rozmyslem, aby neurazil rody, které mu začnou nabízet své dcery a on je odmítne. Protože svobodných dívek, které by se mu opravdu hodily, bylo pomálu.

V hlavě se mu zrodil smělý krok, zcela pragmatický a z hlediska situace v říši logický, i když naprosto neobvyklý. Uskutečnit ho však vyžadovalo trpělivost a velkou obratnost. Musel si nejprve ověřit, zda je jeho plán vůbec možný. Proto o něm neřekl ani prastrýci Balduinovi, jemuž se jinak vždycky svěřoval se svými záměry.

Ještě před koncem roku vyslal svého osobního kancléře Mikuláše Luckův do Avignonu. „Navštívíš Svatého otce,“ vysvětloval mu jeho poslání. „Je logické, že se chci s papežem o své budoucí nevěstě poradit. Klement mi poslal list, v němž vyjádřil zármutek nad smrtí mé drahé manželky Blanky, a současně mne nabádá, abych se znovu oženil. Doporučuje mi hledat novou nevěstu v Paříži. Co o tom soudíš?“

Mikuláš Luckův byl vzdělaný měšťan, který studoval v Padově a pak v Paříži a byl jen o málo starší než Karel. Díky učenosti, na jeho věk neobvyklé, ale také zásluhou pracovitosti a bystrosti, se na královském dvoře rychle prosadil, i když nebyl z urozeného rodu. Měl však ještě jednu vlastnost, kterou Karel oceňoval. Jeho osobní kancléř se nebál říci mu v soukromí svůj názor, i když byl náhodou v rozporu s tím, co Karel říkal nebo chtěl.

„Kde jinde by měla Tvá Milost podle Svatého otce nevěstu hledat než v Paříži? I když si myslím, že to v tuhle chvíli není pravé místo, můj pane.“

„Proč myslíš?“ zajímal se Karel. Mnohé plány se tříbily tím, že se vyptával na názor svých důvěrníků. Ostatně, proto je živil.

„Francie je užitečná jako spojenec pro lucemburské hrabství. Proto se tvůj otec držel Paříže,“ odpověděl uctivě Mikuláš Luckův.

„Ale v zápase o Říši je Francie spíše přítěží. A pro České království nemá smysl žádný, kromě dobré pověsti.“

„Chápeš to správně. Nicméně v tuhle chvíli potřebuji, aby si papež Klement myslel, že o jeho radách vážně uvažuji. Nesmí mi dělat potíže.“

„Rozumím. Přesně v takovém duchu povedu se Svatým stolcem jednání,“ uklonil se zdvořile Karlův sekretář. „Je ještě něco, co bych měl vědět?“

„Svatý otec se bude jistě ptát, kdy hodlám uskutečnit svou korunovaci v Římě. Slíbil jsem ji, neboť bez ní nemohu být císařem. Sám však víš, jaká je situace. Teď to rozhodně není na pořadu dne, i když ji papež Klement považuje za úkol prvořadý. Po povstání Cola di Rienzy mu přestaly z Říma plynout jeho příjmy. Chápu ho, ale já si musím krýt záda. Wittelsbachové mne neuznali za římského krále a jen čekají na to, aby mne mohli svrhnout. Tohle však nechce papež Klement slyšet, je až příliš služebníkem božím. Odpověz mu, že momentálně truchlím nad ztrátou své ženy a ty neznáš mé záměry. Vyjádříš mínění, že však nepochybuješ, že hned jak se ožením, se k přípravě římské korunovační jízdy vrátím.“

Nový rok oslavil Karel v Porýní, protože své další kroky plánoval provést zde. Tady bylo v tuhle chvíli srdce říše a tady se splétaly nejdůležitější nitky intrik. Navštívil svého prastrýce trevírského arcibiskupa Balduina, ale zdržel se u něj jen tak dlouho, kolik musel. Z jeho sídla nemohl nepozorovaně připravovat to, co zamýšlel. Nešlo to ani z Lucemburska, tam bylo příliš mnoho zvědavých očí.

Jako místo svého dalšího pobytu si vybral klášter v Eberbachu. Oficiálně chtěl oslavit svátek Tří králů u cisterciáků. Opat Reinhold z Arnhemu býval stoupencem Jana Lucemburského, co však bylo hlavní, pocházel z holandského hrabství a jeho bratranec Willibrand byl utrechtským biskupem s titulem říšského knížete. Jeho diecéze sousedila s holandským hrabstvím a byl tradičním spojencem Viléma z Jülichu. Právě ten byl důležitou postavou v Karlových plánech. Vilémova manželka byla totiž sestrou manželky anglického krále Eduarda, a o něj Karlovi šlo. Jednání však nemohl vést skrze vyslance, ale zatím jen důvěrně.

„Oženit se s dcerou anglického krále, to by byl velký obrat lucemburské politiky,“ uvažoval nahlas opat Reinhold z Arnhemu, když ho Karel požádal o zprostředkování. „Francouzský král tě prokleje a tvůj otec se obrátí v hrobě. Nicméně rozumím ti. Angličané vítězí, obsadili už velkou část Normandie a část kurfiřtů zvolila anglického Eduarda římským králem.“

„On to ovšem odmítl,“ upozornil klidně Karel. K pochybnostem eberbašského opata se nehodlal vyjadřovat. Zvláště k jeho představě, že by se král Jan obrátil v hrobě. Jak Karel svého otce znal, za každý úskok by mu zatleskal.

Klidně pokračoval: „Otče opate, zatím nejde o svatbu, jen o to, zda by měl anglický král zájem. Důležité ovšem je, jaké podmínky by si v případné svatební smlouvě představoval. Z mé strany je to jen dotaz. Kromě toho bych byl velice rád, kdybys mi o případné nevěstě zjistil co nejvíce. Nemluvím jen o její zbožnosti, to je ti snad jasné?“

„S ohledem na tvou pověst je mi to zcela jasné,“ opáčil kousavě opat Reinhold z Arnhemu.

„O jaké pověsti to mluvíš?“ přísně se ohradil Karel.

„Copak tě Svatý otec už několikrát nepokáral, že se jako římský král nechováš? Oblékáš se do módních výstřelků a býváš někdy příliš rozpustilý. A zaslechl jsem i jiné věci. Ale nechme toho,“ ukončil svou výtku opat autoritativně. Bylo o něm známo, že rád jiné kritizuje a kárá. Karel však oceňoval jeho diplomatické umění i mlčenlivost, a proto ho nechal vypovídat.

Opat se poškrábal na tonzuře, kterou měl pečlivě vyholenou mezi řídkými nazrzlými vlasy, a pokračoval: „Chceš tedy, abych naoko navštívil svého bratrance, ale ve skutečnosti zajel za Vilémem z Jülichu? Pokud mu přednesu tvou nabídku, může mi uvěřit, ale také nemusí. Náš klášter leží jen pár kroků od hranic rýnského falckrabství a Rudolf Falcký je náš štědrý donátor. Je ovšem Wittelsbach, býval nejbližším spojencem zesnulého císaře Ludvíka Bavora a svůj kurfiřtský hlas ti nikdy nedal, vždycky jen tvým odpůrcům. Viléma z Jülichu by třeba mohlo napadnout, že tohle nastrojil jako úklad proti tobě, vznešený králi. Pokud by se rozkřiklo, že se ucházíš o dceru anglického krále, uděláš si nepřátele v Avignonu, v Paříži, ale i v říši. Holandský hrabě mne nezná tak dobře, aby mi věřil. Zeptám se přímo. Proč za ním nezajedeš ty sám? Vilém z Jülichu ti je přece zavázaný, neboť jsi mu hrabství udělil jako říšské léno, i když mu ho chtěl Ludvík Bavor sebrat.“

„Ta odpověď je snad zřejmá. Pokud by mne anglický král odmítl a vědělo se o mém zájmu, poškodí to mou prestiž. Teprve pokud bude věc dohodnutá, dá se s ní seznámit panstvo. To máš stejné, otče opate, jako když se chce na něčem dohodnout církev. Také nehlásá do celého světa, co by chtěla udělat, ale oznámí to, až když je dohoda hotová. Upovídanost je v politice horší, než když ti zrezaví meč.“

„Ani tak tomu nerozumím,“ vrtěl hlavou cisterciácký opat. „Přiznám se, že se mi příliš nechce být tvým poslem.“

„Nebudeš posel, ale vyslanec. Dám ti listinu s plnou mocí a druhou zapečetěnou pro Viléma z Jülichu. Je možné, že se do Anglie vypravíte oba. Pokud uspěješ, tvůj klášter může očekávat štědrou odměnu.“

Eberbašský opat přikývl a nedal na sobě znát rozmrzelost. Všichni věděli, kolik dluhů Karel zdědil po svém otci Janu Lucemburském, i to, že často není schopen dostát svým finančním závazkům. Věděli to i poddaní a už několikrát se stalo, že v zájezdním hostinci jeho družinu i Karla samotného odmítli ubytovat a nakrmit, pokud nemohl zaplatit hotově a hned. Na dluh mu nechtěl dát nikdo. Opatovi bylo jasné, že by se peněz dočkal těžko. Ovšem římský král měl řadu jiných možností, jak se za pomoc odvděčit. Cisterciáci z Eberbachu vedli už desítky let spor s Eltvillem o mýto, které se vybíralo u brodu přes Rýn. Neostýchal se tuhle věc okamžitě přednést.

„Každý právní spor se musí řešit dle zákonů, protože určitě existují dávné zápisy, které privilegium vybírat mýto někomu ze sporných stran přisoudily,“ opatrně opáčil Karel. „Nechám tu věc prozkoumat.“

„To už udělal císař Ludvík Bavor, a dokonce i tvůj děd slavný císař Jindřich Lucemburský. Ale jak vidíš, jasno v té věci stále není. Ne, tohle mi nestačí.“

„Pokud nelze nějaké privilegium jednoznačně dohledat, pak je na římském králi, aby rozhodl. Spravedlnost kulhá, pokud soudy nejsou celá léta schopny dospět k rozhodnutí. V takovém případě je nejlepší udělit privilegium znovu tomu, kdo vládu římského krále podporuje.“

„Dá se má cesta do holandského hrabství za takovou zásluhu počítat?“

„Rozhodně dá.“

„Ujednáno. Listy napíše bratr Kolmar v našem skriptoriu. Zítra s nimi odcestuji.“

Karel spokojeně přikývl. Nicméně jeho záměr byl jiný, než se eberbašský opat domníval. Ta hra byla mnohem složitější. Jeho klášter si Karel zvolil především proto, že ležel blízko hradu v Bacharachu, kde pobýval rýnský falckrabě Rudolf Falcký. Jak Balduinův zvěd zjistil, Wittelsbachové se po odmítnutí krále Eduarda chystali k nové volbě římského krále proti Karlovi.

II. KAPITOLA

(Rok Páně 1349)

Ta první zima v Novém Městě pražském byla pro první kolonisty nesmírně těžká. Během léta a podzimu se sem sjelo několik stovek rodin, protože všichni noví osadníci cítili, že to je jejich životní šance. Byli tu lidé zkušení a šikovní, pracovití i líní, ale také zástup naivních, kteří vůbec netušili, co je ve skutečnosti čeká. Usadit se tu chtěli i různí pobudové a nevěstky, objevil se jeden notář, ranhojič nejspíše trochu pochybné pověsti a několik žebravých mnichů. Kromě nich se v novém městě pohybovala spousta nádeníků a také venkovanů, kteří v povozech sváželi materiál na stavbu.

Pod patronací královského rychtáře Hermana Janíčka z Rokle rostly hradby, byly položeny základy několika kostelů a urychleně se dokončoval rychtářův dvorec jako sídlo královské správy. Tahle výstavba postupovala rychle, protože Karel sem přivedl spoustu dělníků a nešetřil penězi. Lidem, kteří se tu chtěli usadit, však nepomohl nikdo. Dřeva, vápna i opracovaného kamene bylo pořád málo, a tak jeho cena rostla. Mnozí z těch, kteří přišli, záhy zjistili, že jim skromné úspory na postavení domu zdaleka nestačí.

Pekař Matouš, který s rodinou přijel z Třeboně, se zakoupil a získal parcelu v dolní části Koňského rynku. Podmínkou pro příchozí bylo, pokud ovládali nějaké řemeslo, že s ním musí začít co nejdříve, zvláště pokud zajišťovali potraviny či se zabývali jakýmkoli stavebním řemeslem. Za to dostali parcely levněji.

Matouš postavil v zadní části svého pozemku dřevěný přístřešek a pod ním chlebnou pec. Tu uměl postavit sám a přístřešek zase jeho žena Selina, neboť její otec byl tesař a všechno potřebné od něj okoukala. Díky tomu už na podzim začal péct chléb, a to jeho rodině zajistilo celkem slušný příjem, protože stejně jako podražil stavební materiál, i jídlo bylo dražší než v sousedním Starém Městě pražském.

Při tom všem shonu však nebylo ani pomyšlení na to, aby začali stavět dům. A tak si v zemi vykopali jámu a nad ní postavili jednoduchý přístřešek podle starobylého vzoru předků. Takovým obydlím se říkalo zemnice. Stejně jako desítky jiných to udělal i jeho soused řezník Kuba, s nímž se od začátku Matouš spřátelil. Obě rodiny si pomáhaly, a když byl čas, scházely se, aby se alespoň na chvíli pobavily.

Až do svatého Martina to šlo, jenže pak udeřila zima. Zimy byly v posledních letech nevyzpytatelné. Někdy byly mrazivé a sněhu tolik, že se ani nedalo vyjít z domu, jindy překvapivě mírné a dokonce deštivé. Jenže tahle zima ty předešlé překonala. Dva týdny mrzlo tak, že to bylo o život, pak se oteplilo, sníh začal tát, ale vzápětí se mrazy vrátily a zem sevřely ledovým krunýřem. Už v polovině listopadu se na Novém Městě pražském nedalo sehnat palivové dříví, a i ti, kteří měli peníze a byli by ze zoufalství ochotní pálit drahé stavební dřevo, ho stejně neměli kde koupit. Vltava zamrzla, takže vory z jihu se nedokázaly splavit na Výtoň pod Vyšehradem, kde se dřevo skládalo a prodávalo.

Rychtář Herman Janíček z Rokle nařídil, aby biřicové přes noc hlídali královské stavby, protože se tam začalo dřevo ztrácet, zvláště součásti lešení. Oznámil, že za krádež dřeva bude zloděj bez milosti oběšen. Musel však zajistit chod města alespoň tak, jak se dalo. Proto dostávali pekaři od jeho úřadu každé ráno příděl dřeva, ale jen tolik, kolik stačilo na roztopení pece. Současně museli předložit chléb, který předešlý den upekli, aby dokázali, že dřevo neprodali, ale použili pro požadovaný účel.

Žít v zemnici by se v tak krutých mrazech dalo, pokud by celý den hořel uvnitř oheň. Jenže nebylo dřevo. Matouš věděl, že nemůže to, které bylo určené na pečení chleba, promrhat doma, protože následující den by už nedostal žádné, a ještě by ho rychtář potrestal. Byla to zoufalá a bezvýchodná situace.

Naštěstí si svůj přístřešek stihl ještě před příchodem mrazů obednit polámanými prkny, která ještě v lepších časech posbíral v příkopech před rozestavěnými hradbami. Jakmile udeřily mrazy, škvíry ucpal blátem a travními drny, protože k pečení chleba potřeboval uvnitř co nejtepleji, aby těsto vykynulo a bochníky nevlhly. Hned druhou mrazivou noc se za ním k peci odstěhovala jeho žena s oběma dětmi, protože tady bylo mnohem lépe než ve studené a vlhké jámě, která jim sloužila jako dočasný domov. Následující noc se k nim přidal soused Kuba se svou mladinkou ženou Rozárkou, byla jeho už třetí. A přivedl i své dva syny, ty měl z prvního manželství.

„Abych ti zbůhdarma neujídal teplo, přinesl jsem tyhle dvě houně. Pověs je na stěny, udrží lépe teplo,“ řekl. Jeho žena mezitím vytáhla z košíku tři krvavá jelita. Ta dostal její manžel jako výslužku za zabijačku, kterou předešlého dne dělal pro jednoho kupce Na Zderaze.

Následující noc se k nim přidal Matějův soused z druhé strany jeho pozemku. Jmenoval se Václavek a byl švec. I ten měl ženu, ale děti žádné. Taktak se tam všichni vešli a Matěj měl co dělat, aby mohl pracovat. Nicméně právě tohle jim umožnilo přečkat největší mrazy. Jiní tolik štěstí neměli. Jen na Koňském trhu umrzli během těch dvou týdnů tři lidé, jeden stařec a dvě dívky.

„Teď snad už bude lépe,“ doufala Selina. A bylo. Na konci ledna se dokonce během několika hodin prudce oteplilo. Následující den začal tát sníh a na řece praskaly ledy. V rozestavěném chrámu Panny Marie Sněžné se konala děkovná mše, kterou si nikdo z okolí nenechal ujít. Bylo třeba poděkovat Pánu. Po mši se Selina stydlivě přiznala svému manželovi, že je zase těhotná.

„Přidělávám ti jenom starosti,“ povzdechla si.

„Ale vůbec ne, má drahá. Tři děti uživíme snadno. Až vyrostou, bude víc rukou na práci,“ uklidňoval ji Matouš. I když dobře věděl, že každý krk může být problém. Naštěstí pekl výtečný chléb a vždycky všechno prodal. V koženém váčku, který měl zakopaný v jejich nuzném obydlí pod slámou a houněmi na spaní, měl už sedmdesát poctivých stříbrných grošů. Ty šetřil na stavbu domu. A každý týden tam přidával tři další.

Teplé počasí trvalo jen přes neděli a pak se zase ochladilo. Ale naštěstí už ne tolik jako po Třech králích. Nesněžilo a cesty ožily. V polovině února dovezly povozy na Nové Město pražské první fůry dřeva na topení. Lidé už nemuseli mrznout.

Větším problémem však bylo, že ve městě stejně jako v okolních vesnicích docházela na jaře mouka a pomalu nebylo z čeho péct. Zajistit chléb pro všechny, to byla rychtářova povinnost. Proto nechal do zbytků mouky přimíchat otruby a plevy, co se kde na mlatech vymetlo. Ale ani to nestačilo. Proto se vydal prosit staroměstské sousedy, ale na radnici ho povýšeně odbyli. Tamním konšelům Nové Město pražské rozhodně po chuti nebylo a neviděli tedy důvod jeho obyvatelům pomáhat. Pomoc odmítl cech pekařů a k prosbám rychtáře Hermana Janíčka z Rokle se zády obrátili i mlynáři, i když jim nabízel velice slušnou cenu.

Po návratu domů udělal poslední zoufalý pokus. Biřicové prohledali domy bohatších obyvatel a u několika kupců skutečně našli ukryté pytle s moukou. Schovávali je na později, aby mouku s vysokým ziskem prodali. I když to bylo v rozporu se zemským právem, mouku zabavil a zaplatil jen tolik, kolik se aktuálně platilo. Utěšoval se, že ho za to král Karel nepotrestá, protože mu jasně nařídil, že musí udělat všechno, aby Nové Město pražské rostlo co nejrychleji a aby ti, kteří přijdou, zůstali. Dobře zastávat vysoký úřad znamenalo občas riskovat, neboť osobně odpovídal za svěřený lid. Jejich životy byly víc než slova a výmluvy. Pekaři tak mohli ještě tři dny péct chléb.

Pekař Matěj ukryl čtyři bochníky, a když zavládl hlad, podělil se o ně se svými sousedy. Řezník Kuba zase přinesl kousek uzeného, které ukrýval na zlé časy, a jeho žena přidala pár scvrklých jablíček. Švec Václavek přidal ke společnému stolu svazeček mrkve a několik tuřínů. Jedli jednou denně, a aby neplýtvali dřevem, večeřeli společně v pekařově přístřešku.

Jenže i to málo, co měli, nakonec došlo.

„Maminko, já mám hlad,“ kňoural pekařův tříletý syn Vilém. Jméno měl po majiteli třeboňského panství, neboť mu za kmotru šla Eliška z Dubé.

„Pojď, pomodlíme se, a pak ti budu vyprávět o jednom poutníkovi, který zabloudil do země, kde byla všeho hojnost,“ nabízela mu matka Selina. „Třeba se tam taky někdy dostaneš.“

„Ale bez tebe ne, maminko,“ opáčil vážně chlapec.

Polovina února byla nejhorší. Dva dny neměl prakticky nikdo ve městě v ústech ani sousto. Hladověli i biřicové a rychtář snědl jen tvrdou kůrku, kterou náhodou našel v komoře. Pak k rozestavěné městské bráně dorazily první dva povozy s moukou, kterou Herman Janíček z Rokle koupil od kupce v Nymburku. Ještě ten den odpoledne se dali všichni pekaři do práce a ráno si mohli lidé před bohoslužbou koupit měkký, ještě teplý chléb s křupavou kůrkou. Na ulicích zavládla radost, na horním konci Koňského rynku se toho dne večer konala pod širým nebem taneční zábava. Nikomu nevadilo, že rozdováděným tanečníkům šla pára od úst a měli červené nosy a uši. Nové Město pražské přečkalo svou první zimu.

Odpůrci římského krále Karla se na počátku roku sešli v srdci Hesenska, ve svobodném říšském městě Frankfurtu na řece Mohanu, nebo jak se zkráceně říkalo, ve Frankobrodu. Tohle město zvolili záměrně, protože se zde v posledních staletích konala volba římského krále nejčastěji. V tamním dominikánském klášteře byl před jednačtyřiceti lety zvolen římským králem i Karlův dědeček Jindřich Lucemburský. Tuhle symboliku považovali Wittelsbachové za důležitou pro legitimitu svého kroku.

Do Frankfurtu se sjeli čtyři kurfiřti, kteří předešlého roku dali svůj hlas anglickému králi Eduardovi. Při loňské volbě měli naději, že proti Karlovi postaví nesmírně vlivného a silného protivníka. Tentokrát to tak nadějně nevypadalo.

„A co jiného můžeme dělat?“ rozčiloval se Ludvík Braniborský, když v soukromí diskutoval se svým bratrancem, rýnským falckrabětem Rudolfem Falckým. „Víš snad o lepším adeptovi?“

„Musí to být zrovna Günther ze Schwarzburgu?“ pokrčil rameny Rudolf Falcký. Byl to robustní čtyřicátník s velkým břichem a křivýma nohama. Vždycky se tvářil netečně a jeho příbuzní o něm říkali, že se nikdy do ničeho nehrne, protože nerad dělá jakákoli rozhodnutí. Jako druhorozený získal vládu vlastně jen náhodou, když jeho bratr Adolf nečekaně zemřel. Ani pak to ale neměl snadné, protože se musel vypořádat s vdovou a svými bratry. Svou dosavadní politiku vedl vždycky tak, aby proti sobě nepopudil císaře Ludvíka Bavora. A po jeho smrti se řídil tím, co chtěl císařův syn Ludvík Braniborský.

„Günthera ze Schwarzburgu znám dobře, protože naše země sousedí. Je durynským hrabětem asi tak v tvém věku. Sem do Porýní ho zájmy dosud přivedly jen zřídka, proto ho asi tak dobře neznáš. Ale je to muž rozvážný a statečný.“

„Nepamatuji se, že by někdy vystoupil s něčím na říšském sněmu. Ale jak myslíš. Dám mu svůj hlas. Co ti dva?“

„Jindřich z Virneburgu samozřejmě souhlasí. Jeho vliv stojí a padá s námi. Erich z Lauenburgu se zpočátku zdráhal dát hlas durynskému hraběti. Ale nakonec se podvolil.“

„Proč? Má proti němu něco?“

„Je synem saského vévody Jana a Durynsko je území, na které si jeho rod dříve dělal nárok. Jsou tam nějaké křivdy z minulosti, ale to bych neřešil. Podstatné je, že bude mít naše čtyři hlasy.“

„Když myslíš,“ povzdechl si falckrabě Rudolf Falcký. Věděl dobře, že nejméně dva kurfiřtské hlasy, kterými disponují, jsou více než sporné. Jindřicha z Virneburgu papež zbavil mohučského arcibiskupského stolce a v saském rodu disponuje kurfiřtským hlasem nikoli Erich z Lauenburgu, ale jeho bratranec Rudolf Saský. I hlas Ludvíka Braniborského se dal zpochybnit s ohledem na existenci podivného Waldemara, který si na askánské dědictví osoboval nárok. A s ním by získal i kurfiřtský hlas Waldemar. Jediným nezpochybnitelným kurfiřtem byl on sám.

Odpoledne se falckrabě Rudolf Falcký setkal s Erichem z Lauenburgu. Ten byl o deset let mladší, ale vždycky se choval pyšně, jako by nad něj nebylo. Falckrabě Rudolf ho rád neměl, ale okolnosti ho donutily být s ním na jedné lodi.

„Tobě se prý náš nový římský král moc nelíbí,“ začal dobromyslně.

„Günther ze Schwarzburgu je slaboch. Nemyslím, že by nebyl odvážný, ale je takový nedomrlý. Já si myslím, že je nemocný. Co s takovým králem?“

„Řekl jsi to Ludvíkovi?“

„Mávl nad tím rukou. Přitom hrabě Günther vlastní v Durynsku možná menší panství, než mám já.“

Rýnský falckrabě jen mlčky přikývl. Už to pochopil. Erich z Lauenburgu by byl asi rád, kdyby korunu římského krále nabídli jemu. Taková namyšlenost! Spát šel mimořádně rozladěný.

O dva dny později se všichni čtyři kurfiřti sešli v majestátním kostele svatého Bartoloměje, který byl nejstarším chrámem ve městě. Podle análů chovaných v budově místní kapituly byl založen před osmi sty lety, mnohem dříve než se stal Karel Veliký prvním císařem. Byla tu celebrována slavnostní mše, aby Bůh pomohl kurfiřtům ke spravedlivé a pro křesťanstvo šťastné volbě nového římského krále.

Pak se v průvodu odebrali do nedalekého dominikánského kláštera, který byl pro tento slavnostní akt nejvhodnější. Uvítal je provinciál Hermann, který současně zastával úřad nejvyššího hesenského inkvizitora. Na sobě měl obvyklý bílý hábit s koženým pásem, k němuž měl přivěšený růženec. Pozdravil je krátkým latinským proslovem, což kromě bývalého mohučského arcibiskupa ostatní přijali velice rezervovaně, pro ně byla jedinou přijatelnou řečí němčina, i když latinsky rozuměli.

Pak je provinciál uvedl do nádherně zdobené kapitulní síně, kde byla vedle kamenného trůnu pro představeného řádu připravena křesla s vysokými opěradly zdobenými vyřezávanými císařskými orlicemi. Na lavicích pod okny sedělo asi deset dominikánů, několik kanovníků kapituly při svatém Bartoloměji se svým proboštem a pár honosně oblečených představitelů radnice. Ti všichni byli svědci nadcházející volby.

Podle starobylého zvyku každý z kurfiřtů přednesl svůj návrh. Všichni opakovali předem dohodnuté jméno Günthera ze Schwarzburgu a vždycky stručně vyzdvihli jeho křesťanské ctnosti a zásluhy. Když skončili, provinciál Herman vyzval, aby svůj návrh přednesli i tři zbývající kurfiřti. Nastala chvíle ticha. Asi po dvou minutách provinciál dominikánů konstatoval, že nové návrhy nepadly a nařídil písaři, aby zapsal výsledek volby. Čtyři hlasy ze sedmi pro durynského hraběte.

Teprve teď předstoupil Günther ze Schwarzburgu. Byl bledý a trochu se chvěl, protože v klášteře se netopilo a v kapitulní síni bylo pořádné chladno. Nicméně znělým hlasem oznámil, že je volbou potěšen a úděl římského krále přijímá. Pak k zápisu připojili své pečeti všichni čtyři kurfiřti a nakonec i on.

To se stalo jednatřicátého ledna roku Páně třináctistého devětačtyřicátého.

O týden později se ve Frankfurtu konal hold novému římskému králi. Přijeli sem všichni spojenci Wittelsbachů a také odpůrci Lucemburků, ale rytířů zde bylo rozhodně méně než o rok dříve, kdy holdovali nepřítomnému anglickému Eduardovi. Zástupců svobodných říšských měst nebylo ani celých deset, a to bylo na pováženou. Kromě dánského krále žádný jiný panovnický dvůr nevyslal svého vyslance.

Rýnský falckrabě Rudolf Falcký odjížděl se smíšenými pocity. I dříve se mu stávalo, že nevěřil krokům, které musel podpořit. Jenže ty dělával císař Ludvík Bavor, a nakonec se téměř vždycky ukázalo, že ví, co chce. Ale ví to i jeho syn Ludvík Braniborský?

III. KAPITOLA

(Rok Páně 1349)

O tom, kam zamířil rýnský falckrabě z Frankfurtu, se Karel dozvěděl od rytíře, který celá léta sloužil Wittelsbachům. Ovšem tajně za peníze informoval nejprve Jana Lucemburského a teď jeho. Za léta své služby si vydělal na dům v Mnichově.

Rudolf Falcký oproti Karlovým předpokladům nezamířil do Bacharachu, kde na hradě pobývala jeho rodina. Podle toho, co nařídil své družině, mířil nejspíše do Heidelbergu, sídelního města hrabství. Proto se Karel urychleně rozloučil s cisterciáky v Eberbachu a vyrazil na koni na cestu. Vedla na jih údolím podél Rýnu, a i když byl únor, vládlo tu příjemné, už skoro jarní počasí.

Pokud cestoval po nepřátelském území a neměl glejt, už mu ani nepřišlo divné, že putuje v převleku a na zapřenou. Tohle byla navíc tajná mise. Věřil však, že pokud uspěje, tyhle obtíže skončí. Na sobě měl prostý oděv panoše, ale to nebyl jeho jediný převlek. K sedlu měl přivázaný kožený vak a v něm cisterciácký hábit, který mu věnoval eberbašský opat. Protože Rudolf Falcký nezamířil do Bacharachu, musel improvizovat.

Vyhýbal se velkým městům, zvláště Darmstadt objel velkým obloukem. Putoval po méně užívaných cestách přes Trebur, Gernsheim a Bürstadt, to ho trochu zdrželo. Před bránu hradu, který se tyčil na nevysokém návrší nad městem, dorazil po poledni. To už měl na sobě bílý cisterciácký hábit. Jak se od strážného dozvěděl, rýnský falckrabě dlel v Heidelbergu už třetí den. Mnišský převlek mu umožnil dostat se do hradu bez větších problémů.

První cesta ho vedla k nedávno dostavěnému paláci, jehož průčelí neslo pečeť svého francouzského stavitele. Pár kroků od něj bylo starobylé stavení, v němž sídlil purkrabí a další úředníci falckého dvora. Svou jizbu tam měl i hradní kaplan. Mauric z Eppenheimu byl místní, narodil se v osadě před městskými hradbami. Karel ho náhodou znal, protože kdysi studoval stejně jako on v Paříži. Občas se potkávali na lekcích teologie. Věděl, že to je zbožný muž, kterého světské problémy příliš nezajímají.

Mauric z Eppenheimu stál u pulpitu a připravoval si nedělní kázání. Když k němu Karel vešel, v mnišském hábitu ho hned nepoznal. Zdvořile se zeptal, co sem bratra cisterciáka přivádí.

„Mám cestu kolem a byl jsem zvědavý, jak si tu Petitmau žije,“ odpověděl Karel. Petitmau, neboli Malý Mauric, byla kaplanova přezdívka coby studenta na Sorbonně.

Teprve teď Mauric odložil husí brk a pozorně si návštěvníka měřil. Mhouřil oči, v jizbě bylo šero a on zjevně neměl nejlepší zrak. Teprve po chvíli Karla poznal. S nefalšovanou radostí ho na uvítanou objal. Teprve pak si vzpomněl, že v poslední době slyšel o svém druhovi na falckraběcím dvoře hodně řečí. A nebyly většinou pěkné.

„Poslyš, ty přece nejsi mnich,“ vyhrkl podezíravě. „Slyšel jsem, že jsi nepravý římský král. Je to pravda?“

„Bohužel,“ povzdechl si Karel truchlivě a ukázal na lavici u stolu, aby se posadili. „Musím ti toho hodně povědět. Aještě víc vysvětlit. Je ti jasné, že ve Falci nesmí nikdo vědět, kdo doopravdy jsem. Převlékl jsem se za cisterciáka, protože si musím promluvit s urozeným panem Rudolfem. Ovšem soukromě a nikdo o tom nesmí vědět.“

„Tomu nerozumím,“ povzdechl si utrápeně Mauric z Eppenheimu. Nemohl se soustředit, protože hlavu měl stále plnou kázání, které si připravoval. „Ale věřím ti, že je to z nějakého důvodu důležité. Pokud je to však tajné, proč mi to říkáš?“

„Protože setkání s Rudolfem Falckým musíš zařídit ty.“

„To ode mě nechtěj. Jsem pouhý kaplan a nejsem ochotný zaplést se do jakékoli intriky.“

„To po tobě rozhodně nechci. Ale záleží ti na tom, aby byl ve Falci mír? Tvůj pán udělal jistý krok, který nebyl dobrý. Jen já mohu zařídit, aby z něj nebyla válka. Už chápeš?“

Mauric z Eppenheimu nechápal, ale svému bývalému druhovi věřil. Odmlčel se a napadlo ho, že tohle by byl skvělý konec jeho kázání. Co může mít větší cenu, než je mír? Opatrně tedy souhlasil a pak si nechal vysvětlit, co má udělat.

Těsně před večeří se v kaplanově jizbě objevil Rudolf Falcký. Karel seděl skromně na lavici, mírně předkloněný a s kápí staženou přes čelo, aby mu nebylo vidět do tváře. Mauric z Eppenheimu falckraběte doprovázel, ale nevstoupil, dveře za svým pánem uctivě zavřel a podle dohody zůstal venku.

„Tak o co jde?“ zeptal se nerudně falckrabě Rudolf. Byl o deset let starší než Karel a jako všichni Wittelsbachové měl příjemnou souměrnou tvář a hnědé vlnité vlasy. Zůstal stát, aby zdůraznil, že tu nemíní ztrácet příliš času. Kaplan mu sdělil, že na něj v jeho jizbě čeká jakýsi mnich s důvěrným posláním.

„Nesu ti, vznešený pane, návrh od Karla Lucemburského. Neříkám, že od římského krále, abychom zbytečně neztráceli čas planými řečmi,“ začal Karel. Stále klopil hlavu, aby mu nebylo vidět do tváře, a měnil hlas.

„Pak tu jsi zbytečně, já s nepřítelem nesmlouvám,“ opáčil zlostně rýnský falckrabě a chtěl se otočit a odejít.

„Nemuseli byste být nepřátelé. Třeba se stanete spojenci a dobrými přáteli,“ zastavil ho Karel. Řekl to tak důrazně, že se Rudolf Falcký opravdu zastavil. Pak ke Karlovi popošel blíž a pánovitě nařídil: „Ukaž mi svou tvář. Kdo jsi?“

„Ukážu, ale nejdříve chci ujištění, že mi garantuješ svobodný odchod, pokud se ti nebude mé poselství líbit.“

„To je samozřejmé. Co bych si na nějakém cisterciákovi vzal!“

„A co když nejsem cisterciák?“

„Nezdržuj! Nechám tě odejít. Nuže?“

Karel vstal, kápi stáhl a nechal spadnout na záda. S lehkým pousmáním přikývl a celkem zbytečně dodal: „Jsem to já.“

Rudolf Falcký nebyl hloupý muž. Aby si udržel jistý vliv, musel umět jednat a nebýt zbrklý. Jen to mu umožnilo přežívat po boku svého rozpínavého strýce císaře Ludvíka Bavora. Po nedávné volbě Günthera ze Schwarzburgu stále cítil jisté roztrpčení. Intuice mu říkala, že nastanou velké potíže. Posadil se na lavici vedle Karla, aby dal najevo, že je ochotný ho vyslechnout. Mlčel, nic neříkal a čekal.

„Nebudu zdržovat zbytečnými proslovy, za chvíli tě čeká v paláci večeře a neměl bys nechat své hosty čekat příliš dlouho,“ řekl Karel, jako by rozprávěl s přítelem.

„Sám jsi řekl, nezdržuj. O co jde?“ uťal ho rýnský falckrabě, ale nijak zle, spíše zvědavě.

„Nedávno jsem ovdověl. Hledám si ženu a ze všech možných nevěst mi jako nejvhodnější vychází tvá dcera Anna.“

„Doslechl jsem se, že jednáš s anglickým králem.“

„Tví zvědové tě informovali mylně. Jednám s Eduardem, ale o zcela jiných věcech. Pokud se ožením s Annou, najdeme jistě společně cestu, jak mé vztahy s Wittelsbachy urovnat. Říše si užila už dost hádek, zlé krve a zbytečných šarvátek. Ty přinášejí jen bolest, ztráty peněz i životů. Co je vznešenější víc než mír?“

„Zadrž! Mluvíš krásně, ale to tvůj otec Jan uměl také, stejně jako můj strýc Ludvík. Většinou jsem pak byl škodný já. Teď mě nezajímá, co hodláš dělat v říši, ale co by to znamenalo pro můj rod a speciálně pro mne?“

„V Porýní mám pevné postavení, a pokud se staneme příbuznými, budeš mít krytá záda. Tvou dceru nechám korunovat římskou královnou a ty tedy budeš otec římské královny a v dohledné době i císařovny. Pokud by ti dělali příbuzní potíže, mluvím hlavně o tvém mladším bratru Ruprechtovi, pomohu ti proti němu. Z titulu římského krále ti přiznám práva na všechna sporná území, o která bojuješ se svými sousedy.“

„Má Anna byla zasnoubená s Jindřichem Dolnobavorským. Byl synem tvé sestry Markéty. Sice zemřel, ale i tak jsi s Annou podle kanonického práva příbuzný a církev by sňatek nepožehnala.“

„Nic ve zlém, ale kdyby se panovnické rody řídily kanonickým právem, neměly by vůbec šanci provdat své dcery, leda za obyčejné rytíře. Nicméně můj vyslanec Mikuláš Luckův pro mne v Avignonu zařídil papežův dispens. Před několika dny mi doručili papežovu listinu. Je to dispens generální, platí tedy i pro sňatek s tvou Annou.“

Karel samozřejmě nepřiznal, že dispens papež Klement uděloval v domnění, že jde o některou z příbuzných francouzského královského dvora a jméno neuváděl, protože zatím nebylo jasné, o jakou nevěstu by mělo jít.

„Vidím, žes myslel na všechno,“ uvážlivě pokyvoval hlavou rýnský falckrabě. V duchu rychle zvažoval pro a proti. Bylo mu jasné, že by to mohla být dobrá cesta z pasti, do které se dostal volbou Günthera ze Schwarzburgu. Nemínil obětovat svou moc ve jménu toho roztřeseného a bezvýznamného hraběte jen proto, že si to přeje jeho bratranec Ludvík Braniborský. Jeho politiky měl svým způsobem plné zuby, protože zájmy bavorských Wittelsbachů nebyly stejné jako zájmy Wittelsbachů rýnských. Otázkou ovšem bylo, zda by se z jedné šlamastyky nedostal do jiné. Upřímně si povzdechl. Těžká volba!

„Je to složitá situace,“ řekl nakonec. „Musím to pečlivě zvážit.“

„Opatrnost ctí muže,“ souhlasil zdvořile Karel. „Nicméně čím méně lidí bude o našem záměru vědět, tím lépe. Čím déle však podobnou věc zvažuješ, tím více lidí se o ní dozví, a mohou dělat potíže. Ve Frankobrodu jste zvolili svého římského krále proti mně. Já dostal pět legitimních kurfiřtských hlasů. Ne, prosím, teď nemá cenu vést o to spor, to přenechejme právníkům. Já si myslím, že jste nejednali uvážlivě a musím co nejrychleji reagovat. Z toho důvodu musím vědět, zda budeš či nebudeš mým nepřítelem. Pokud bys mi totiž nedal svou Annu, musím si urychleně najít jinou nevěstu a pak bych jistě volil tak, abych získal mocného spojence proti Wittelsbachům. Třeba právě v Anglii.“

„Vyhrožuješ?“ rozzlobil se Rudolf Falcký, i když spíše proto, aby získal čas. Karel šel na věc zhurta, to znamenalo, že má asi o jejich spojenectví opravdu zájem. Pokud ovšem nehrál jen divadlo. Podle zkušeností rýnského falckraběte bylo u něj možné všechno. I když netušil, jaký by z toho mohl mít prospěch. Logicky mu vycházelo, že si nejspíše hodlá opravdu vzít jeho dceru za manželku a jeho přijmout do tábora svých spojenců. To dávalo naději, že mu v něm přenechá významné postavení.

„Ne, nemám ve zvyku vyhrožovat,“ vrtěl Karel rozšafně hlavou, „ale já opravdu nemám času nazbyt. Myslím to smrtelně vážně. Tady jsem připravil smlouvu, abych naše jednání urychlil.“ Sáhl pod bělostný hábit a vylovil svitek několika pergamenů, převázaných červenou stuhou. Podal je falckraběti.

Rudolf je převzal a zabručel: „Co když s tou smlouvou nebudu souhlasit?“

„Vždycky jsem tě měl za chytrého muže. Pokud bys takovou smlouvu odmítl, zklamal bych se v tobě. Je to dobrá a velkorysá smlouva. Pochopím však, pokud budeš chtít některá ustanovení upravit. Ocenil bych, pokud bys ji prostudoval ještě dneska večer.“

Bylo zbytečné vést dál souboj slov. Rudolf Falcký přikývl a vstal. „Kam ti mám poslat odpověď?“

„Přespím u tvého kaplana. Ráno mi řekneš, jak ses rozhodl.“

„Už ráno? Ten spěch se mi nelíbí.“

„Ani mně ne, ale do měsíce chci mít svatbu. Pokud ne s tvou Annou, pak třeba s dcerou anglického krále. Hezkou dceru má prý i dánský král. I ten je zatím spojencem Witellsbachů, ale myslím, že by se mu má nabídka líbila. Bez jeho podpory by tvůj bratranec těžko uhájil Braniborsko. Umíš si snad spočítat, co by to znamenalo pro tebe.“

„Takže přece jen vyhrožuješ,“ suše konstatoval Rudolf Falcký.

„Abych nemusel ztrácet čas, jaké věno bys s mou Annou požadoval?“

„Na penězích se jistě shodneme. Nejsi chudý a je to tvé jediné dítě. Požaduji, abys ji prohlásil za dědičku Horní Falce.“

„Zítra ti přinesu odpověď.“

„Zítra,“ potvrdil Karel.

Rudolf Falcký jednal dlouho do noci se svými třemi důvěrníky. Z města dal přivést notáře Fridricha z Rosenheimu, který nejprve složil na svatý kříž přísahu mlčenlivosti, a pak rychle celou smlouvu pročetl. Podle jeho názoru v ní nebylo nic, co by odporovalo zemskému právu. Ovšem její celkové politické vyznění bylo v příkrém rozporu se smlouvami, které Rudolf uzavřel s bavorskými Wittelsbachy a jinými spojenci. Za hlavní překážku však považoval Fridrich z Rosenheimu fakt, že před týdnem přísahal rýnský falckrabě věrnost nově zvolenému římskému králi Güntherovi ze Schwarzburgu, a nyní by se postavil na stranu jeho úhlavního nepřítele.

„Máme ovšem jedinečnou možnost Karla zajmout,“ upozornil Marek z Löwensteinu, jeden z nejvlivnějších velmožů dvora, když notář domluvil. „Ne abychom s ním válčili, ale můžeme si vynutit ústupky. Třeba tak, můj pane, že mu sice přislíbíš Annu, ale současně veřejně neuznáš jeho volbu a budeš dál podporovat Günthera ze Schwarzburgu.“

„A jak by sis to představoval?“ mrzutě bručel Rudolf Falcký. Byl už ospalý a rád by si šel lehnout. Tahle situace ho zaskočila a nemohl se stále rozhodnout. „Dám dceru Karlovi, ale přitom ho neuznám jako římského krále?“

„Samozřejmě ne navždy, jen nějaký čas. Podpoříš ho jako svého zetě až po Güntherově smrti. Pokud to přijme, a to bude muset, vyhneš se faktu, že jsi svou přísahu nedržel ani celý měsíc. Pokud se tě budou tví příbuzní ptát, prostě jim neodpovíš.“

„A jaký by to mělo smysl?“

„Nezradíš Günthera ze Schwarzburgu, abys neoslabil vliv svého bratrance Ludvíka. Jde přece o Braniborsko. A to potrvá tak dlouho, dokud se to celé nevyřeší samo. Tohle musí Karel pochopit.“

„Ale svou dceru Annu mu dej! Je to pro tebe velká příležitost,“ přidal se i poslední důvěrník, stařičký prastrýc Adalbert. Býval biskupem ve Wormsu.

„Zajetí Karla může celé jednání zhatit,“ troufl si tiše namítnout notář Fridrich z Rosenheimu. „Z právního hlediska…“

„Dobrá, rozmyslím si to,“ uťal ho s mohutným zívnutím rýnský falckrabě a všechny ze své komnaty vykázal.

Do jizby svého kaplana se následující den vydal hned po ranní mši. Doprovázelo ho deset ozbrojenců z hradní posádky. Nápad zdržet tu Karla mu připadal jako nejlepší, protože tohle se nemohlo odbýt tak rychle. Ve smlouvě byla řada bodů, které stály za diskusi. Byl nakloněný tomu s Karlem spojenectví uzavřít, ale svůj souhlas nemohl prodat tak lacino. Musel dělat drahoty a jednat z pozice síly, pak bude mít jeho souhlas větší cenu.

Když vstoupil do jizby Maurice z Eppenheimu, překvapeně postřehl, že kaplan je sám. Přísně se zeptal, kde je jeho host Karel Lucemburský.

„Včera hned poté, jak jste jednání skončili, se rozloučil a odešel,“ zajíkl se nervozitou heidelberský kaplan. „Vzkazuje, že vás za pět dní očekává v Bacharachu, abyste mu představil svou dceru.“ Rudolf Falcký sprostě zaklel. Karel zase sehrál své oblíbené divadlo. Předstíral, že tu hodlá přenocovat, a tím získal čas a snadno zmizel. Nejen že ho přechytračil, ale nedal mu ani na vybranou. Spočítal si totiž, že mu falckrabě svou Annu dát musí. Bylo to jediné rozumné řešení, jak nezabřednout do vleklých hádek a bojů. Pro Rudolfa Falckého to bylo nesporně výhodné. I za cenu, že zapomene na starší smlouvy a ujednání. A zradí před pár dny zvoleného Günthera ze Schwarzburgu a své příbuzné.

IV. KAPITOLA

(Rok Páně 1349)

Ještě než dorazil Jan z Landštejna se svým přítelem Diegem na jeho hrad v Castrocontrigo, utratil všechny své peníze za dva pytle hrachu a o něco menší pohanky, několik šrůtek slaniny, velký hrnec nakládaných oliv a soudek vína. To bylo to jediné, co se dalo začátkem roku v Leonu ještě sehnat. Něco potravin nakoupil za zbytek peněz i Diego. Oběma bylo jasné, že peníze jsou jim v téhle situaci k ničemu. Vše složili na kárku, kterou našli stát opuštěnou u cesty. V jejím táhnutí se střídali, jen do kopce museli zabrat společnými silami.

Na Leon dopadla už černá smrt jako bič. Proto obcházeli města i vesnice a vyhýbali se lidem. Každý den se modlili a měli štěstí, do Castrocontrigo dorazili, aniž by dostali horkost a jejich tělo pokryly hnisavé vředy, které kosily obyvatele celého hrabství. Jak se ale dozvěděli, v Aragonii, Navaře, Savojsku, Akvitánii, Milánsku či Benátsku to nebylo o nic lepší. Mor zasáhl i papežův Avignon. Diegův hrad stál na nevysokém skalním ostrohu, pod nímž se kroutila řeka Eria. Byl opravdu malý, menší než purkrabství Janova otce na Landštejně. Jeho přítel však nelhal, měl vysoké hradby a za nimi patrový kamenný dům, jemuž on hrdě říkal palác. V přízemí se nacházela síň, dvě jizby po stranách, v patře nad schody pak byly tři další. Na opačné straně stísněného nádvoří se pod hradebním ochozem krčil přízemní domek pro služebnictvo, vedle byla stáj, v níž stáli dva unavení valaši, a za ní chlév pro několik koz. Ty naopak překypovaly bujarostí. Pak tu byla ještě ohrada se slepicemi a sýpka.

Bránu jim otevřel postarší muž s bělostnými dlouhými vlasy. Jmenoval se Miguel a byl na hradě správcem. Uctivě se uklonil a bez jakéhokoli pokrytectví vyhrkl: „To jsem rád, že jste doma, můj pane. Dějí se tu strašné věci.“

„Snad neonemocněl někdo z čeledi?“ zeptal se ostře Diego.

„To ne,“ řekl správce se zjevným ulehčením v hlase. „Ale zemřel můj bratr a celá jeho rodina. Žili nedaleko odtud v Espadañedo. Ta vesnice vymřela během dvou týdnů celá. Padesát křesťanských duší! A váš bratr Pedro je už také na pravdě boží. To bylo před třemi týdny. Víc nevím, od té doby neopouštíme hrad.“

„Takže jsou všichni zdraví?“ ujišťoval se Diego.

„Chválabohu. Ale…,“ Miguel nedokončil větu. Sklopil pohled k zemi a rozpačitě šoupal pravou nohou v prachu, jako když kůň hrabe kopytem.

„No co ještě? Mluv, nebo ti napráskám!“

„Je nás tu víc, než když jste odjížděl na studia. Řekněte, můj pane, co je to za hospodářství, když se o všechno stará pět chlapů? Začátkem roku jsem přijal dvě děvečky. Jsou zdravé, přísahám!“

„Takže dva hladové krky navíc. Jsou tu vůbec k něčemu?“

„Ale samozřejmě,“ vyhrkl správce tak nadšeně, že bylo hned jasné, jakou službu tu ty dívky odvádějí především. Diego vrhl tázavý pohled na svého přítele, protože většinu potravin, které přivezli, nakoupil on. Jan z Landštejna však smířlivě pokrčil rameny, jemu přítomnost žen nevadila, někdy ho dokonce těšila.

„Na sýpce máme obilí nejméně do žní,“ přemlouval správce pro jistotu svého pána. „Pokud se nesní, zatuchne a chléb by byl stejně kyselý. A kdo ví, zda by vykynul. Ty dvě nám vlastně z talíře ujídat nebudou.“

„Já je přece nevyháním,“ opáčil pobaveně Diego. „Přiveď ty dva poklady, ať se na ně podíváme. Pak je pošli do paláce, ať všechno pořádně uklidí. Odnes na sýpku z kárky pytle a ostatní dej do sklepa. Mimochodem, jak jsme na tom s vínem?“

„To bude horší. Loni se neurodilo, máme jen tři sudy.“

„To pro mě a mého přítele stačí. Dneškem počínaje bude čeleď dostávat víno jen dvakrát týdně, jasné? Dole v řece doufám voda je?“

Miguel přisvědčil a truchlivě si povzdechl, určitě měl ve svém výrazu více bolesti, než kdyby jeho pán ty dvě holky vyhnal, a ještě vyhlásil několikadenní půst.

Za chvíli se z domu pro čeleď vynořily dvě dívky. Nebylo jim ještě ani dvacet let a na sobě měly nuzné plátěné košilky a šerkové suknice. Byly hubené, snědé, měly černé kudrnaté vlasy a nosy zahnuté jako zobák. Rozhodně byly příbuzné. Nebyly to žádné krasavice, ale oči měly živé a usmívaly se, i když se měly poprvé setkat se svým novým pánem. Nebály se, možná i proto, že o životě příliš nepřemýšlely, braly ho takový, jaký byl. Jedna se jmenovala Estrella a druhá Segunda. Před Diegem padly na kolena, obrátily k němu tvář a mlčky čekaly, co jim poví. Od správce už ale věděly, že je nevyžene.

Chvíli si je prohlížel a pak smířlivě nařídil: „Tak hajdy do paláce. Uklidit a pak jděte uvařit něco k jídlu. Dal bych si horkou polévku.“

Segunda za obě zdvořile poděkovala, že je přijal do služby, a obě odběhly.

„Co jim říkáš?“ zeptal se Diego.

„Dokud neochutnám polévku, zatím nic. Ale jinak musím tvého správce pokárat. Na venkově žije spousta hezčích holek.“

„Třeba jsou dobré křesťanky. A my studujeme teologii.“

„Nejen tu,“ zasmál se Jan z Landštejna a pak se vydali na prohlídku hradu.

Večer museli uznat, že ty dvě umí vařit výtečně. Podle dávného zvyku večeřeli společně s celou posádkou hradu. Tentokrát se posezení protáhlo, protože bylo třeba oslavit pánův návrat. Pro ten účel Diego povolil přinést několik džbánků vína. Každý, kdo znal nějakou zábavnou historku, přispěl k dobré náladě. Pak jeden z čeledínů vytáhl strunný nástroj vzdáleně se podobající loutně a obě dívky se daly do zpěvu. Měly hezké hlasy a hned se přidali i ostatní. Všichni tleskali a podupávali do rytmu.

Když začal čeledín hrát další skladbu, prohlásil Diego, že při takové hudbě se prostě nedá sedět. Vstal, popadl Estrellu za ruku a začal s ní křepčit před krbem, v němž praskala velká polena. Venku mrzlo, ale tady bylo celkem příjemně. Segunda si sama k tanci odvedla Jana z Landštejna. Zábava se protáhla a Diego povolil přinést ještě několik džbánků vína. I ty byly brzy prázdné.

„Ne, další už nebudou! Je čas jít spát,“ rozhodl nesmlouvavě.

„Migueli, rozděl služby.“

„Jaké služby?“ bručel správce. Vypil ze všech nejvíc a trochu se mu pletl jazyk.

„Přece ve strážnici u brány. Venku je zle nedobře a některé by mohlo napadnout něco špatného.“

„A my?“ zeptala se Estrella a vyzývavě si špičkou jazyka přejela po svých plných rtech.

„Vy půjdete také spát. Do čeledníku!“ Neprotestovala, i když vypadala hodně zklamaná.

Jakmile osaměli, řekl Diego svému příteli: „Doufám, že jsem mluvil i za tebe. Neříkám, že bychom si je tu nějakou příští noc nenechali. Ale hned první den, to by si o sobě moc myslely. A pak, jsem utahaný, sotva udržím víčka.“

„Urozený pane, nech nás tu odpočinout. Dej nám najíst, už dva dny jsme neměli v ústech,“ naříkal postarší muž, který hlouček vedl.

„Nic,“ vyhrkl rychle muž a pokřižoval se.

„Ne!“

„Jen já, pane.“

Table of Contents

Prologus

I. KAPITOLA

II. KAPITOLA

III. KAPITOLA

IV. KAPITOLA