Paula Mc Lainová

LÁSKA A ZKÁZA

Copyright © 2018 by Paula McLain

Translation © Drahomíra Michnová, 2018

Czech edition © Metafora, 2018

All rights reserved

www.metafora.cz

www.facebook.com/knihyMetafora

ISBN 978-80-7625-021-5 (ePub)

ISBN 978-80-7625-022-2 (mobi)

Věnováno

Julii Barerové

Neexistuje nic jiného než teď.

Určitě neexistuje žádné včera ani žádné zítra.

Jak starý musí člověk být, aby to už věděl?

– Ernest Hemingway,

Komu zvoní hrana

Prolog

Krátce před rozbřeskem 13. července 1936, když tři atentátníci přelézali vysokou zahradní zeď v Tenerife a doufali, že si toho skupina ozbrojených stráží nevšimne, jsem spala v maličkém pokojíku ve Stuttgartu a čekala, až můj život začne.

Ti vrazi byli profesionálové. Pohybovali se neslyšně, vyšplhali na zeď po dobře ukrytých lanech, nedívali se jeden na druhého a nemysleli na nic jiného než na to, co mají v příštím okamžiku udělat. Tiše jako kočky seskočili ze zdi na zem, pokračovali dál zahradou skrytí ve tmě a tiše se plížili ke svému cíli.

Podobalo se to začátku symfonie. Měli v plánu sejmout strážné jednoho po druhém tak, že jim podříznou hrdla. Pak vypáčit dveře za verandou a dostat se po mramorových schodech do pokoje té malé holčičky. Desetiletá María del Carmen bude sladce spát do chvíle, než ji uškrtí provazem, a případnému křiku předejdou tím, že ji přidusí polštářem. Pak budou pokračovat do ložnice jejích rodičů a zlikvidují zbývající stráže. Všechno proběhne bez jediného výstřelu. Generál a jeho krásná manželka se nebudou muset v posteli ani pohnout, jejich těla znehybní jako na nějakém Velázquezově obraze, dokud nenastane smrt.

Plánovaná akce tedy začala, ale vtom se jeden ze strážců náhle otočil a noční ticho přeťala dávka z kulometu. Atentátníci se rozprchli, taktak stačili vyváznout živí. Generála střelba probudila, ale když se od svých lidí dozvěděl, co se stalo, jen se zase rozespale odpotácel do postele.

Nebyl to zdaleka první pokus o atentát na jeho osobu, obzvlášť ne teď, kdy už měl na dosah to, na co čekal jako ve skrytu číhající tygr.

Za pět dní vypuklo naplánované povstání v Maroku. Generál odvysílal výzvu, v níž povolal všechny vojenské důstojníky do zbraně, měli se přidat ke vzpouře a svrhnout španělskou vládu. Pak odeslal manželku a dceru do úkrytu ve Francii a nechal se odvézt ulicemi Tenerife, kde se už začalo střílet, k již připravenému malému letadlu Havilland Dragon Rapide. Měl na sobě civilní oblečení a tmavé brýle, své přestrojení ještě zdokonalil tím, že si oholil svůj dobře známý knírek.

Krátce nato se dobře udržovaný malý letoun vznesl a přepravil svého pasažéra do severní Afriky, kde později postaví armádu, která se brzy zmocní Španělska. Během letu se převlékl do nažehlené khaki uniformy s červenozlatou šerpou. A právě takto se stal generálem Franciskem Frankem, čerstvě uprchlým z exilu. Připraveným začít válku, kterou pak bude muset ukončit celý svět.

A co jsem tehdy dělala já, sedmadvacetiletá, když Franco rozehrál svou hru o Španělsko? Stála jsem stejně jako všichni ostatní v houstnoucím soumraku, jehož si někteří byli vědomi, jiní ne.

Německá armáda nedávno vpochodovala do Porýní a začaly platit norimberské zákony, které zakazovaly Židům uzavírat sňatek či mít děti s „čistokrevnými“ občany Říše, chodit do státních škol, provozovat určité živnosti a ocejchovaly je včetně Afroněmců a cikánů jako nepřátele Volksgemeinschaftu, aby si nacisté mohli uchránit svou árijskou krev ve státě založeném na rasové příslušnosti. Bylo to tak děsivé a naprosto špatné! A přesto jste se mohli tvářit, že se nic takového neděje, žít si dál svůj život a myslet si, že se vás to vůbec netýká.

Já žila s přestávkami několik let v Paříži, snažila jsem se stát spisovatelkou a také jsem se hodně zamilovávala, ale bez velkých úspěchů v obojím. Hrozně jsem toužila vytvořit postavu tak skvělou a dokonale vykreslenou, jako byla lady Brett v románu I slunce vychází, ale protože jsem to nedokázala, rozhodla jsem se, že alespoň budu jako ona. Nosila jsem dlouhé sukně v kombinaci se svetry, vysedávala v kavárnách, hodně jsem kouřila a s přimhouřenýma očima zdravila téměř cizí lidi: „Nazdar, drahoušku.“ Objednávala jsem si koktejly, které pro mě byly příliš silné, smála jsem se naprosto zoufalým věcem a vrhala se bezhlavě do všeho, co mi mělo přinést zkušenosti, čímž myslím vztahy se ženatými muži. Ale nejhorší na tom všem bylo, že jsem pak šla domů sama, nad hlavou nebe se šmouhami červánků, a vůbec jsem si nepřipadala jako lady Brett, ale byla jsem smutná a osamělá a naprosto jsem nevěděla, co mám dělat a kým mám být.

Něco mi v životě chybělo – bylo to ve mně – a já si myslela, že to psaním zaplním nebo napravím, že se tím vyléčím sama ze sebe. Byla to jen taková představa či nutkání, ale já za tím věrně šla, ze St. Louis do New Yorku, z New Yorku do Paříže, z Paříže do Cannes, na Capri a teď do Stuttgartu, kde jsem chtěla provádět průzkum. Nedávno jsem začala psát román o mladém francouzském páru, který měl dělat odvážné a důležité věci ve jménu politického pacifismu – zapojit se do stávky horníků a vydržet výprask žandarmů kovovými obušky, to vše ve jménu sociální spravedlnosti.

Když jsem se skláněla nad svými zápisníky ve Weltkriegsbibliothek, připadal mi ten příběh statečný a vážný. Jenže každý den nastal okamžik, kdy jsem z knihovny vyšla a stanula tváří v tvář skutečnému světu. Idea pacifismu mi najednou připadala naivní a beznadějná, jakmile jsem se ocitla na ulici plné hnědokošiláčů.

Jednou jsem byla v kině, a než film začal, objevili se dva říšští vojáci a přímo ze sedadla přede mnou vyvlekli ven mladou Židovku. Drželi ji za krk jako psa. Světla zhasla a filmový kotouč se začal roztáčet, ale já už nedokázala klidně sedět a bavit se, teď ne. Vrátila jsem se pěšky do penzionu a několikrát jsem se úplně lekla, když jsem zahlédla svůj odraz ve výkladní skříni obchodu. Vypadala jsem dostatečně árijsky, měla jsem vlnité blond vlasy, modré oči a silný rovný nos. Zdědila jsem rysy po rodičích, kteří jako protestanti neměli v antisemitském St. Louis žádné problémy. Ale otec i matka měli i židovské předky.

Ze Stuttgartu jsem se přesunula do Mnichova, kde byla situace ještě horší a zlověstnější. V nacistických novinách jsem se dočetla o Frankově puči, vylíčeném vychloubačným způsobem plným přezíravé povýšenosti. Rychle se hroutící republikánský režim byl nazván stádem „rudých sviní“, kdežto Franka noviny vynášely až do nebes jako prince španělského lidu. Ani zmínka o tom, že vláda, kterou Franco a jeho nohsledi svrhávali, byla výsledkem prvních demokratických voleb za šedesát let. Nic nevadilo, že kvůli hrstce těch, kdo chtějí získat moc a naprostou nadvládu, jsou zabíjeni nevinní lidé jako na jatkách.

Když jsem se vrátila do Paříže, Franco už vyhlásil stanné právo a přísahal, že znovu „sjednotí“ Španělsko za každou cenu, i kdyby to znamenalo vyvraždění poloviny obyvatelstva. Většina španělské armády se přidala k nacionalistům, zatímco města a vesnice ze všech sil bránili nevycvičení civilisté. Pamplona, Ávila, Zaragoza, Teruel, Segovia a celá Navarra padly jako domino během necelého měsíce. Každý, kdo nesouhlasil s převratem, se stal terčem. Ve starém maurském městě Badajozu nacionalisté shromáždili téměř dva tisíce lidí na Plaza de Toros – domobranu, zemědělce, ženy a děti – a postříleli je všechny kulomety, mrtvá těla nechali ležet tam, kam padla, a odtáhli k Toledu, kde provedli totéž.

Ještě horší byly ty nově vytvářené spojenecké dohody. Nacistické Německo poslalo do Španělska dokonalé bombardéry Luftwaffe a tři tisíce vojáků výměnou za nerostné suroviny, měď a železnou rudu, která měla pomoct Hitlerovi, aby si brzy splnil svoje vražedné plány. Následovaly ponorky a další bombardéry, stovky lodí se zásobami a vycvičenými důstojníky, což mělo Frankovým vojákům pomoct při výcviku a zlepšit schopnosti zabíjet a mučit.

Frankovi přispěchal na pomoc i Mussolini, „půjčil“ mu osmdesát tisíc vojáků a vytvořil třetí vražednou stranu fašistického trojúhelníku. Tak se Evropa po letech zlověstného kutí piklů stala téměř přes noc úplně jiným a hrozivějším místem. Zdálo se, že teď se může stát úplně cokoli.

Stalin měl v Sovětském svazu vlastní agendu, ale v dané situaci se dalo z pomoci republikánskému Španělsku hodně vytěžit. Vyčkával, aby se mohl připojit k velkým demokraciím na Západě s prodejem zbraní, ale francouzská vláda byla rozdělena na dvě nesmiřitelné části a Británie měla podle všeho víc starostí s aférou krále Edwarda III. s Wallis Simpsonovou než s děním v Evropě. Ve Státech měl Roosevelt plné ruce práce, aby zvládl drtivé důsledky Velké deprese a problémy se současnou kampaní pro své znovuzvolení. A nakonec, pro Ameriku bylo sporné uvažovat o prosbách Španělska o pomoc. Zneklidňovaly ji zvěsti o tom, že pokud se do boje pro republikánskou věc zapojí anarchisté a milice dělnických odborů, dostanou ty zbraně do rukou oni – bylo těžké podporovat tuto věc, když na domácí půdě vládl takový strach z komunismu.

Roosevelt se rozhodl uvalit na dodávky zbraní všeobecné embargo a slíbil, že uchrání Ameriku před zahraničními válkami tak dlouho, jak to bude možné. Ale pro některé z nás, kteří jsme po celý ten podzim 1936 sledovali rostoucí hrozbu, pojem zahraniční válka neexistoval. Nacionalistické vojenské síly zaplavovaly nevinné vesnice a cestou vraždily desítky tisíc lidí. Když bombardovali hlavní město a obklíčili Madrid ze tří stran, cítili jsme zodpovědnost. Španělská republika se pokusila nastolit demokracii a vysloužila si tím jen rány bičem a mučení. Proč se nás to netýkalo?

Pozvolna a pak najednou velmi rychle se tam začaly sjíždět tisíce dobrovolníků z Francie, Ameriky, Kanady, Austrálie a Mexika. Vznikly Mezinárodní brigády, ale většina těch mužů neprošla vojenským výcvikem. Převážná část z nich vlastně nikdy nedržela zbraň, přesto popadli všechno, co bylo po ruce – revolvery, které si vypůjčili od svých otců, lovecké pušky, pistole, plynové masky zakoupené v obchodě –, a nastoupili do vlaků, na paluby lodí a nákladních letadel.

Byla to krásná křížová výprava, a ačkoli jsem zpočátku hned nevěděla, jakou roli si v ní najdu já, později jsem si myslela jen toto:

Možná bylo čirým štěstím stát se svědkem toho, jak se čas zaostřil do jediného bodu. Cítit, že svět povstal a rázně vámi zatřásl, chtěl, abyste také nějak vstali. Nějakým způsobem. Abyste se probudili a protáhli, bolestivě. Abyste se změnili, naprosto a nevratně – všemi prostředky, které máte k dispozici – v člověka, kterým jste vždycky měli být.

Pro mě bude válka ve Španělsku vždycky zářit světlem těžce vydobyté přeměny. Bylo to jako zamilovat se. Nebo se dívat na oblohu a uvidět hořící šíp, který na mě křičí, abych ho následovala. Bylo to tak jednoduché a složité zároveň. A jestli se pak dalo do pohybu něco dalšího, co jsem nemohla předpokládat, nebo si dokonce ani neuměla představit, byla jsem stále připravená říct ano. A jestli jsem měla brzy navždy ztratit své srdce, nikdy ho už nezískat zpět, přijít absolutně o všechno – i s tím jsem souhlasila. Můj život to po mně žádal. Volal mě vpřed. Nakonec, stejně jsem neměla na výběr. Musela jsem do toho jít, s očima otevřenýma dokořán a s dlaní připravenou zaplatit tu cenu.

Část první

ZÁVOD STÍNŮ

leden 1936–březen 1937

1

Ať už je to dobře nebo špatně, narodila jsem se jako cestovatelka, chtěla jsem všude jet a všechno vidět. Má nejjasnější vzpomínka se týká jednoho rána, kdy mi bylo tak pět nebo šest let a já napsala pečlivě a beze spěchu a vůbec ne kostrbatě: Milá maminko, jsi tak krásná. Jsi na mě moc hodná. Sbohem. Martha. Našla jsem připínáček, připevnila svůj dopis ke sloupku zábradlí schodiště a vyšla jsem potichoučku z domu, aniž jsem si s sebou něco vzala. Klusala jsem o ulici dál, věděla jsem kam, protože jsem to měla už dávno promyšlené. Tajně jsem vlezla na vozík pána, který nám vozil led, a doufala jsem, že se ocitnu někde daleko od St. Louis, někde v širém světě.

Celý ten dlouhý letní den jsem byla úplně schovaná a také nadšená. Být černým pasažérem bylo vzrušující; i to, že jsem odešla úplně sama, potají. Ale ještě přesvědčivěji na mě působilo všechno to neznámé, co jsem viděla škvírami ve voze – továrny a neznámé čtvrti a nesourodé okrajové části rodného města, které jsem nikdy neviděla a netušila, že tam vůbec jsou. Byla jsem šťastná a až do soumraku jsem úplně zapomněla na hlad, než jsem letmo zahlédla Forest Park a uvědomila si, že jsme urazili jen široký známý okruh.

Ta první samostatná cesta mě sice zklamala, ale zároveň i svým způsobem nasměrovala. Byla jsem cestovatelka, o tom nebylo pochyb. Do šestadvaceti let jsem procestovala většinu Evropy, plavala jsem nahá ve třech oceánech a setkala se s diplomaty i bolševiky. Vysoká škola mě nebavila, takže jsem ji nedokončila, šla jsem svou cestou. Cítila jsem, že musím být v neustálém pohybu, prožívat věci, ale zároveň být svá a žít svůj život, ne něčí jiný.

Ale v lednu 1936 mi matka poslala telegram, že je otec nemocný, a tím mě povolala zpět domů do St. Louis. Vracela jsem se vlakem a po celou cestu jsem ten telegram nervózně žmoulala v kapse kabátu. Protože kam až má paměť sahala, matka vždycky dbala na to, aby nikoho nezatěžovala svými starostmi. Ale i z těch několika stručných slov v telegramu bylo cítit napětí a úzkost a já nevěděla, v jakém stavu ji doma najdu, natožpak otce, a jestli jsem připravená setkat se s ním tváří v tvář, nemocným a zesláblým. Jestli dokážu čelit věcem, které nastaly.

Moje matka Edna byla vždycky jasnou Severkou na mém nebi, nejlaskavější ze všech žijících bytostí na světě. Byla srdečná a inteligentní, a třebaže zasvětila život neúnavnému boji za práva žen a vždycky stála na straně spravedlnosti, ať už se to týkalo lidí, věcí či veřejných záležitostí, všechny ty kampaně, demonstrace a veřejné proslovy jí nijak nikdy nepřekážely v tom, aby byla zároveň dobrou matkou a manželkou. Každý večer, jakmile v zámku zarachotil otcův klíč, okamžitě nechala všeho, co v té chvíli dělala. Spěchala po schodech dolů, otec mezitím vešel, odložil si šedý plstěný klobouk na dřevěný stojan a políbil ji.

Tento večerní rituál byl jedním z projevů jejich vzájemné něhy a zároveň jejich nejstarším zvykem. Ale také byl stvrzeným slibem budoucnosti. Jistotou, která bude trvat až do nekonečna. Příslibem všech těch polibků, které ještě měly přijít. Vzpomínám si, že jsem měla jako malá pocit, že matce nečiní vůbec žádnou námahu být každý večer u těch dveří včas. Čas jí zjevně tajně nahrával – zpomalil se, aby stihla všeho nechat a byla tam přesně ve chvíli, kdy se dveře otevřely. Ale samozřejmě jsem se mýlila. Vyžadovalo to obrovské úsilí a vůli. Byla to její volba, odhodlání. Věci okolo padaly a převracely se, jen aby mohla být na těch schodech. Bylo to tak, i když jsem je nikdy neviděla ani neslyšela padat.

Můj otec, George Gellhorn, byl uznávaný a vážený porodník s bohatou praxí, vyučoval ve dvou nemocnicích a zároveň byl světlem, které bez poskvrnky ozařovalo okolní svět. Představoval pilíř rodiny jako vystřižený z nějakého románu George Eliotové, řídil její chod hladce a plynule, takže fungovala bezproblémově jako švýcarské hodinky. Stejně tak zvládal své pacientky. A vůbec všechno.

Ve své pracovně měl tisíce knih seřazených v abecedním pořádku, jejich hřbety byly v policích vyrovnané jako podle pravítka. A všechny je také přečetl. Když jsem byla malá, myslela jsem si, že ví všechno, co lze vědět, a že ví i všechno o mně. Možná proto jsem se pořád snažila dělat mu radost a získat jeho uznání, abych se v jeho očích nakonec stala slibnou dcerou, před kterou se otvírají veškeré možnosti. To byla asi největší potíž v mém životě, když pak došlo na lámání chleba. Samozřejmě, že taková dcera neexistovala. Ani nemohla existovat.

Z nádraží St. Louis Union jsem si najala vůz, který mě dovezl na McPherson Avenue, kde jsem pak stála před širokými naleštěnými dveřmi a notnou chvíli bojovala s nutkáním utéct. Když jsem byla naposledy doma, pohádali jsme se s otcem tak, že jsem se ještě teď při vzpomínce na jeho tehdejší slova zachvěla. A on teď byl vážně nemocný, možná umíral.

Dveře se otevřely, stála v nich matka a dívala se na mě, jako bych se zbláznila. „Marty! Pojď dál. Ať se nenachladíš.“

Vtáhla mě dovnitř a objala mě, už jen ta její vůně mě úplně přemohla. Levandulová kolínská a obličejový pudr, vůně kvalitního plátna. Každý okamžik mého života patřil jí, taneční zábavy jednou za dva týdny a sobotní snídaně, její prozpěvování na pozadí tekoucí vody nebo to, když si přeříkávala kousky svých proslovů, které si promýšlela a cvičila nahlas. Pikniky, kdy jsme obědvaly samy, jen my dvě, v Creve Coeur, poblíž zurčících vodopádů, kde jsem se modlila, aby nikdy nezemřela. A večery na verandě před domem, knihy položené na klíně, když se setmělo a do sítí proti hmyzu ve dveřích narážely bílé můry.

Sotva jsem vstoupila na karmínový peršan, kde jsem tolikrát prohrála v kuličkách se svými bratry, jako kdyby se zvedla stavidla. Veškeré vzdálenosti, které jsem urazila na svých cestách ve snaze stát se sama sebou, tu byly ničím, tady, kde se nic nezměnilo. Pořád tu stál ten mahagonový nábytek, visely tytéž obrazy a knihy byly na svých místech v policích. Stěny měly týž smetanový odstín, světlo pronikající vitrážovým oknem na podestě schodiště bylo stejné jako kdysi. Bylo to světlo dětství. Vzpomínka na všechna léta mého života.

„Jak mu je?“ zeptala jsem se, když jsem se konečně sebrala.

„Zítra budeme vědět víc.“ Tvář měla napjatou a ztrhanou, bylo těžké se na ni dívat, ale zároveň nešlo se na ni nedívat. Pořád to byla krásná žena, a vždycky bude. Ale viděla jsem, že jí starosti a probdělé noci vyryly vrásky kolem chrpově modrých očí a tváře měla pohublé a propadlé. Z drdolu, který vždycky nosila nízko v týle, se jí uvolnilo několik pramenů vlasů protkaných stříbrem a tmavomodrá halenka ozdobená šňůrou perel jí byla na prsou hodně volná.

Nechtěla jsem se ptát, jestli se lékaři zmínili o rakovině, nějak jsem to nedokázala. To slovo mi nešlo z hlavy po celou cestu z Connecticutu, ale já ho zkrátka nevyslovila, držela jsem ho v sobě, těžké jako z olova a ostré jako břitva, když jsem matku tiše následovala do pokoje, kde otec odpočíval. Prošly jsme dlouhou halou kolem sekretáře a kulatého zrcadla, v místnosti s těžkým křišťálovým lustrem stál dobře známý nábytek a každý předmět tam měl své pevné místo, vše bylo pečlivě uspořádané. Pod schody se vyjímalo masivní křídlo, na jehož stojánku na noty jsem uviděla sešit s Chopinovými nokturny, byl otevřený, i když na nástroj už nikdo mnoho let nehrál, naposledy to byl můj mladší bratr, než odešel studovat lékařskou fakultu do Virginie.

„Přijede Alfred?“ zeptala jsem se.

„Koncem týdne, jestli vůbec bude moct odjet. Právě začal nový semestr.“

Čekala jsem, že se matka zmíní o Georgeovi a Walterovi, mých už ženatých starších bratrech. Oba bydleli na Východě, měli malé děti. Pomyslela jsem si, že jestli přijedou, znamená to, že situace je tak vážná, jak jsem se obávala. Ale matka už nic neřekla a mlčky kráčela dál.

Bývalé pokoje bratrů v patře už byly dávno přeměněné na pokoje pro hosty, jen ten můj v podkroví zůstal nedotčený jako zakonzervovaná vzpomínka na dřívější časy. Těšila jsem se, jak se tam pak uteču, ale teď už jsem stála před otcem, hubeným tak, jak jsem ho nikdy předtím neviděla, téměř se ztrácejícím ve žlutých přikrývkách, na jejichž pozadí tím víc vynikala jeho zešedlá tvář. Hlavu měl podloženou polštářem, oči zavřené. Avšak nespal.

V telegramu stálo, že trpí silnými bolestmi žaludku a že ho lékaři budou operovat. Později jsem se měla dozvědět víc o tom, jak před námi své potíže léta tajil, s jakou námahou přede všemi skrýval příznaky nemoci, dokonce i před matkou, protože si myslel, že umírá. Během těch dlouhých měsíců mlčení se dostal do katastrofálního stavu.

„Je tu Marty,“ zahlaholila matka.

Otevřel oči a s námahou se usmál. „Martho.“

Připadala jsem si najednou malá, rozdělila jsem se na dvě holčičky: na tu, kterou jsem ve skutečnosti byla, a na tu, kterou ze mě chtěl mít. Obě ho velice milovaly, ale ani jedna mu to tenkrát nedokázala říct. Protože vedle té lásky tam byl i hněv, chuť mu ublížit i chuť ho k sobě přitisknout a už nikdy nepustit.

Matka mě popostrčila dopředu k židli přistavené u postele a sama se posadila k oknu a rozevřela si noviny. Vzala jsem otce za ruku, měl ji vyzáblou, vystupovaly na ní žíly, ale byla teplá. Kdypak jsem ho naposledy držela za ruku?

„Budu naprosto v pořádku,“ předešel mě, než jsem stačila promluvit. „Jsem v rukou těch nejlepších chirurgů v St. Louis.“

„Myslela jsem, že nejlepší chirurg v St. Louis jsi ty.“

Můj vtip vyzněl poněkud neohrabaně, ale otec se ještě stačil usmát, než ho přepadl záchvat bolesti. Křeč mu zkroutila tvář, změnila jeho rysy, takže jsem se musela odvrátit, dívat se jinam. Když nápor bolesti polevil, otec jen ležel, namáhavě oddychoval, upil trochy vody a promluvil: „Dočetl jsem tu tvou knihu. Je skvělá.“

Ležela na jeho nočním stolku. Můj poslední výtvor na obyčejném papíře nazvaný Trápení, které jsem viděla. Poslala jsem mu knihu těsně před Vánocemi jako dárek, i když to nebylo lehké rozhodnutí. Nedokázal dočíst mou první knihu, román, sám mi to řekl, a navíc ji označil za vulgární. Pracovala jsem na ní dva roky během svého pobytu v Evropě, pak jsem si sama našla nakladatele, a dokonce mi na ni udělali i malou reklamu. Ale podle slov, jimiž otec vyjádřil v dlouhém a chladném dopise své zklamání nad mým dílem, by jeden soudil, že muselo jít o naprostý paskvil. Postavy románu byly zhýralé a frivolní. Otec nechápal, proč jsem se namáhala psát něco takového, když existuje tolik důležitějších témat. Román Co hledají blázni pojednával o třech vysokoškolačkách, které se zoufale snažily najít samy sebe, cestovaly po světě, spaly s různými muži, až si uhnaly syfilis, a vůbec se jen tak potácely životem, který pro ně byl spíš jakýmsi ubohým filmem o osamělosti. Otec v tom příběhu zřejmě viděl má vlastní selhání, i když já jsem se před ním chtěla vytáhnout jen tím, jak mistrně zvládám dialogy a jak úchvatně dokážu popsat moře.

Četla jsem si jeho jízlivý dopis pořád dokola a měla jsem sto chutí odpovědět ještě jedovatějšími slovy. Ale pod rouškou mého hněvu se rozprostírala bezedná hlubina bolesti. V jedné chvíli jsem pak dopis zmuchlala a hodila do koše, ale nic jsem tím nevyřešila. Každé jeho slovo bylo se mnou, vpálilo se mi do rozzuřeného srdce, tikalo tam a kouřilo jako zápalná šňůra k hrozící explozi.

Avšak tato moje nejnovější kniha byla naprosto jiná, šlo o sbírku povídek o lidech těžce poznamenaných hospodářskou depresí a já si to téma vybrala proto, že jsem chtěla vykonat něco dobrého pro společnost.

„Opravdu se ti líbila?“ zeptala jsem se a nedokázala potlačit úpěnlivý tón v hlase.

„Je to samozřejmě dost smutné čtení. Dokážu si představit, že možná nebude snadné dosáhnout toho, aby spatřila světlo světa kvůli recenzím na tu předchozí.“ Vyslovil to bez jakéhokoli stínu zášti, jako by mluvil třeba o vejcích nebo o dešti. „I když to možná tak nefunguje.“

„Ale funguje, jenže já se nevzdám. Nesnesla bych pomyšlení, že jsem se s něčím dřela jen tak pro nic za nic.“

„Jistěže se nevzdáš.“ Matka vstala a přistoupila k nohám postele. „My Gellhornové se nevzdáváme. A jen abys věděla, i mně ta kniha připadá skvělá. Postavy těch příběhů působí velice přesvědčivě. Jsou až děsivě opravdové.“

„Díky,“ slyšela jsem se a bojovala se směsicí rozporuplných pocitů. Chtěla jsem, aby na mě rodiče byli pyšní a brali mě vážně. Zároveň jsem si přála být samostatný a hotový člověk, který se dokáže kriticky ohodnotit sám. O to jsem se beztak snažila celý život.

„Musíme být v nemocnici přesně v šest,“ připomněla matka a pak ke mně natáhla ruku. Přijala jsem ji, najednou jsem byla unavená jako nikdy. „Tak necháme otce, aby si pořádně odpočinul.“

2

Následujícího rána jsme ještě před rozbřeskem pomohly otci dolů ze schodů a naložily ho do auta, nohy jsme mu pečlivě zabalily do přikrývky, jako by problémem bylo počasí, a ne to, co jej užíralo někde hluboko v útrobách. Začínalo sněžit.

V Barnesově nemocnici ho okamžitě přijali a bleskově jej odvezli dřevěnými lítačkami pryč a my dvě čekaly v bufetu, kde jsme si daly hnusnou kávu, a pak jsme se přesunuly do čekárny pro návštěvníky, která působila naprosto neosobním dojmem. Venku nastala chumelenice a nad okolním světem se nehlučně rozprostřela sněhová přikrývka. Padající sníh jako by byl jediným měřidlem času, sledovaly jsme jeho plynutí podle narůstající vrstvy sněhu na okenních římsách, na střechách aut parkujících pět pater pod námi, kde stále víc připomínal zvětšující se závěje cukru.

„Určitě to dopadne dobře,“ prohodily jsme co chvíli.

„Určitě ano.“

Ta slova byla jakýmsi talismanem, který jsme převracely v rukou, opakovaly jsme je beze změny, až se jednotlivá oka spojila v řetěz naděje nebo víry, či co je mezi tím.

Trvalo dlouho, než se objevil jeden z chirurgů a kráčel k nám s plátěným čepečkem v rukou, a mně blesklo hlavou, že bych raději vyletěla z kůže, než vyslechla to, co nám řekne. Měla jsem co dělat, abych vůbec snesla pohled na jeho pohybující se rty. Ale čekalo nás překvapení. Přinesl nám dobré zprávy.

Ano, opravdu se jednalo o rakovinu, ale zhoubný nádor se podařilo snadno celý odstranit a nezdálo se, že by se metastázy rozšířily dál do těla. Otec měl sice zůstat v nemocnici, než nabere síly, ale jinak všechno vypadalo nadějně.

„Ach, díkybohu,“ zvolala matka a objaly jsme se. Cítila jsem, jak se chvěje, když jsme se v slzách smály radostí, a srdce jsem najednou měla lehké jako pírko. Pírko z holuba, který vyletěl z rukávu kouzelníka.

Než jsme se vydaly domů, zašly jsme se na otce ještě podívat a znovu se ujistit, že všechno opravdu bude dobré. Cestou jsme udělaly velkou zajížďku do německé pekárny na Soulard Market, kde jsme nakoupily makové koláče. Matka pak doma v kuchyni ohřála v kastrůlku mléko a já měla pocit, že nastaly Vánoce, jaké jsem pamatovala z dřívějška, jen ten dárek byl lepší. Matka nalila mléko do masivních hrnků, držela jsem ho v obou dlaních a vychutnávala to teplo a ona se mě při tom vyptávala, jak jsem se měla. Po všech těch obavách a napětí jsme si konečně mohly normálně promluvit.

Řekla jsem jí všechno o vypůjčeném domě v New Hartfordu v Connecticutu, kde jsem byla v poslední době zalezlá jak sysel v díře a jen psala. Nadšeně jsem jí líčila, jak miluji svůj tamější pokojík s psacím stolem, odkud mám výhled na dlouhou louku, jaký neskutečný poklad je mít měsíce času, kdy nikam nemusím odjíždět a nic netíží mou mysl.

Nevšimla jsem si, jak se jí během mého vyprávění mění výraz obličeje.

„Měla by ses vrátit domů,“ doporučila mi pak po chvilce mlčení. „Není zdvořilé tak dlouho obtěžovat své přátele.“

„Ale Fieldsovi to vůbec nevadí.“ W. F. Fields byl můj současný mecenáš. Ještě jsem ho nepovažovala za svého přítele; znali jsme se krátce. „Nejsem mu na obtíž. Beztak tam není, protože pracuje ve městě.“

„A co jeho manželka?“

„Je starý mládenec, mami, a ten dům je obrovský. Vůbec neví, že tam jsem.“

Sotva jsem to vyslovila, uvědomila jsem si, že to byla chyba. Matka si bude pochopitelně dělat ještě větší starost při představě, že Fields nemá manželku. Bude jí to vadit víc než to, že možná zneužívám jeho velkorysosti. A i když to nevyslovila, z jejích napjatých ramen jsem mohla vyčíst otázku: Co tomu řeknou lidi?

„Je to opravdu v pořádku,“ snažila jsem se vysvětlit. Nešlo o žádný ubohý románek. Fields nikdy nebyl můj typ, natož abych na něj měla políčeno. Byl to takový konzervativní fádní typ s encyklopedickými znalostmi o Číně. Setkala jsem se s ním na jednom večírku ve Washingtonu a začali jsme se bavit o mém psaní a také o tomto mém novém díle, sbírce povídek o lidech, s nimiž jsem se setkala jako narativní reportérka pracující pro FERA, Rooseveltův program poskytující podporu rodinám v nouzi. Na ty lidi jsem nedokázala zapomenout – to je vše, co jsem tenkrát řekla, a že by bylo pěkné mít nějaké místo, kde bych se mohla naplno pustit do psaní, tak jako měli Fitzgerald a Hemingway v Paříži.

„No, Paříž to sice není,“ poznamenal a pak se vytasil s nabídkou své chaty na severu státu. Neviděla jsem žádný důvod bránící mi ji přijmout. A nic jiného v tom opravdu nebylo. Později mi sice udělal milostný návrh, když si tam přijel na krátkou dovolenou zalyžovat, ale abych mu nekřivdila, došlo k tomu po třech sklenkách martini a já ho bez obtíží odmítla. Nakonec jsme se tomu po nějaké době oba zasmáli.

Věděla jsem, že kdybych to vyprávěla matce, příliš by ji to neuklidnilo. Tak jsem pouze řekla: „Opravdu se o sebe dokážu postarat,“ a pak jsem změnila téma a mluvila o článcích, které jsem v poslední době psala pro různé časopisy. Pokoušela jsem se stát seriózní novinářkou, ale očividně jsem neměla to správné zázemí. Nebo to možná bylo tím, jak jsem vypadala. Když se mi vůbec podařilo sjednat si schůzku, vydavatelé si mě prohlédli od hlavy až k patě, zhodnotili mé dlouhé nohy, elegantní oblečení a vlasy a zaškatulkovali si mě spíš jako nějakou slečinku z bohaté rodiny než ženskou do nepohody. Sehnala jsem pouze nabídky přispívat do časopisů pro ženy, které nevědí, co s časem: psát články o tom, jak pečovat o děti, jak se správně opalovat, jaké účesy jsou právě v módě. Dvacet dolarů za tisíc slov. Taková témata mi připadala bezduchá a omezující, vyžadovala jen špetku mé inteligence nebo vlastního názoru. Nezajímala mě. Ale měla jsem na výběr?

Matka mě poslouchala bez přerušování a mléko nám mezitím stydlo. Věděla jsem, že si pro mě přeje něco víc, že si přeje, abych já chtěla víc. Jako dospívající děvče jsem denně psala básně a snila o literární slávě. A teď jsem se rozepisovala o pěně do koupele a krému na záděry a zároveň se sotva protloukala.

„Chtěla bych tě mít tady,“ pronesla, když večer uplynul, nastal klid a byl čas jít spát. „Vím, že je to ode mě sobecké.“

„Ty jsi za celý život nebyla sobecká ani den.“

„Našetřili jsme nějaké peníze. Jestli chceš pracovat na něčem, co je… no…“ Nedopověděla, nedokázala se vyjádřit, ale jen na okamžik. „Rádi bychom ti pomohli. Přijeď domů. Piš tady.“

„Aha.“

Vlastně mě tím nepřekvapila. Poslední měsíce pro ni byly těžké a vyčerpávající a samozřejmě by se o mě bála méně, kdyby mě měla nahoře v mém pokojíku. Přemýšlela jsem, co odpovědět, a cítila jsem na sobě její vyčkávavý pohled.

„Je to báječná nabídka,“ vypravila jsem ze sebe nakonec. „Necháš mě o tom trochu popřemýšlet?“ Pak jsem ji políbila na dobrou noc, uklidila hrnky do dřezu a odešla po schodech nahoru, úplně tiše, neboť tlustý koberec tlumil mé kroky. Ale v nitru mě něco hlodalo a cítila jsem, že se mě začíná trochu zmocňovat panika.

Kdyby rodiče dokázali prosadit svou, nikdy bych předčasně neodešla z vysoké, ledaže bych získala Nobelovu cenu za literaturu nebo se provdala s vyhlídkou, že mé manželství bude tak dlouhé a stabilní jako jejich. Ale já vysokou nedokončila proto, že jsem místo toho chtěla psát do novin. Takže jsem odešla do Albany, kde se nikdo nikdy nestal autorem nesmrtelné prózy nebo poezie během sepisování svatebních oznámení a pozvánek na formální obědy ženských spolků, zatímco se snažil vyžít ze čtyř dolarů týdně v kamrlíku páchnoucím vařeným zelím. Když mě to unavilo, vzbouřila jsem se. Sbalila jsem si své dva kufry, psací stroj a pětasedmdesát dolarů a odplula do Paříže.

I tam jsem se pokoušela získat práci novinářky, ale vždycky mi dali rychle na srozuměnou, že na ni nemám. Takže jsem se místo toho stala odbornicí na šampony, psala jsem, kdykoli jsem mohla, velmi málo spala a místo snídaně jsem si kupovala kytičku fialek, když mi bylo ouvej.

Rodiče se tím celou dobu trápili, zpočátku vskrytu, pak otevřeně. Otec mě začal bombardovat dopisy plnými obav, kterými mě nepochybně chtěl přimět, abych se vrátila domů nebo se nějakým způsobem usadila. Avšak výsledek jeho snažení byl právě opačný a já chtěla žít ještě víc naplno a nenechat si nic ujít.

Takto jsem se seznámila s Bertrandem de Jouvenelem, francouzským levicovým novinářem, který byl hezký a samozřejmě ženatý. Všechno se seběhlo tak rychle, že jsem neměla čas cokoli rozvážit. Kdysi byl legendárním a vyhledávaným milencem Colette. Byla jeho nevlastní matkou a svedla ho, když mu bylo teprve patnáct. Všechno tohle mě mělo odradit, ale já byla místo toho zvědavá a pak uchvácená jeho hladem po mně a zoufalstvím, s jakým jsme se snažili být spolu, když to bylo nemožné. Jeho manželka Marcelle by k rozvodu nikdy nesvolila.

Byli jsme spolu téměř pět let. Občas jsem na okamžik prohlédla a uvědomila si, co dělám, to jsem pak od něj utíkala, v tlumoku ohmataný nástin svého prvního románu a odhodlaná, že už budu žít slušně. Ale on mě vždycky rychle dohonil a veškerý chaos nastal nanovo.

Motala jsem se v kruhu. Vyplakala moře slz. A motala se ještě víc.

Upřímně řečeno, nebyli to jen moji rodiče, kdo mi Bertranda neschvaloval. Každá kamarádka, které na mně kdy záleželo, se netajila nahlas vyslovenými obavami o mé štěstí. On není volný, aby mě mohl milovat. Marcelle nikdy neustoupí, i když Bertrand sliboval, že by se mu ji mohlo podařit přemluvit. To, že jsem v takovém vztahu zůstávala, dokonce budilo v ostatních dojem, že se nechávám zneužívat jako nějaká laciná gejša. Stala jsem se odstrašujícím příkladem.

Když jsme se s Bertrandem konečně rozešli, vrátila jsem se domů a chtěla si tam lízat rány, ale rychle jsem si uvědomila svou chybu.

„Jaký to vedeš život, Marty?“ zlobil se na mě otec.

„Zkušenosti, to by nemělo být sprosté slovo, ale v tvém případě je.“

„Nebuď nespravedlivý, tati. Hodlám se teď vrátit ke své knize. Chci psát. Ty to víš. To je jediné, co jsem vždycky opravdu chtěla.“

„Tak piš,“ vyzval mě nevzrušeně. Seděli jsme v jeho pracovně a já se nemohla ubránit pocitu, že jsem jednou z jeho pacientek, která se za okamžik dozví tu nejhorší diagnózu. Před sebou jsem měla masivní stůl, kde každá věc měla své přesné místo, a za otcovými vzpřímenými rameny stály v policích rovně jako vojáci lékařské slovníky, příručky a další knihy, které přečetl a celý život miloval. „Piš a dej se do toho teď, místo abys těžila ze své pěkné postavy a krásných vlasů. Přestaň být tak okouzlující.“

Osten v jeho slovech ve mně vyvolal závrať. V uších mi zvonilo. „Jestli jsem okouzlující, můžeš za to ty a matka.“

„Ty se jen bojíš být sama.“

Hleděla jsem na něj, zabolelo mě to i rozzlobilo, ale hlavně rozesmutnilo. Rozesmutnilo proto, že jsem se mu neodvážila říct, že má asi pravdu. V té době jsem už totiž měla dalšího nápadníka, který jen čekal na vhodnou příležitost, ale nikomu jsem se s tím zatím nesvěřila. I on byl ženatý.

„Musíš se naučit žít sama se sebou, ne s ostatními,“ pokračoval. „To je ta obtížná část. Když se naučíš přijmout svou povahu, začneš být klidná, přestaneš se chovat jako šílená. Pak se možná přestaneš vrhat do takových hrozných vztahů.“

„Nemám problém s tím, jak se chovám,“ ohradila jsem se, i když to nebyla pravda. Ve skutečnosti jsem nevěděla, co se sebou. „Nežádám tě o radu.“

„Ne, to máš pravdu. Jsem si toho vědom.“ Otočil se a zadíval se z okna. Byl podzim a platany v naší ulici byly zlatohnědé a nedotčené, jak to dokáže jen příroda. Když se zase obrátil ke mně, pronesl: „Sbíráš lidi, protože potřebuješ slyšet, jaký na tebe mají názor. Není hezké to pozorovat.“

„Tak to nepozoruj,“ odsekla jsem a pak jsem odešla, abych nezačala ječet a nevykřičela ze sebe všechno, co jsem cítila. Že nesnáším ten jeho oslepující zkoumavý pohled. Že ho miluji tak moc, až se ve mně všechno svírá. Že jsem ztracená a bojím se. Že se vždycky snažím ze všech sil, ale zdá se, že to nikdy nebude stačit.

3

Následující den a celý ten týden jsme s matkou chodily do nemocnice a sledovaly, jak se otcův stav zlepšuje. Víčka už neměl ztěžklá a operace mu ulevila od břemene, zbavila ho nejen bolesti, ale i strachu a tajemství.

Když se teď karta obrátila, cítila jsem se také lehčeji. Otec se uzdraví a zesílí, vrátí se ke svým pacientkám. Bude žít. Ale zároveň jsem si byla vědoma tichounkého vnitřního hlásku, který mi šeptal, že naše bitva kolem mé povahy bude pokračovat jako dřív. Ne že bych chtěla, aby zemřel. Něco takového bych si nedokázala vůbec představit. Ale chtěla jsem, aby se mezi námi konečně něco zjednodušilo.

Matka místo toho považovala za nezbytné říct mu o Fieldsovi a o té chatě v Connecticutu. Ještě z nemocničního lůžka na mě začal tlačit, abych se vrátila domů, oháněl se slovy jako nepatřičné, sobecké a dětinské. Měl za to, že mi nastavuje zrcadlo, ne že zvedá kladivo. Ale já cítila jenom rány.

Nakonec jsem mu to jasně řekla – a matce také –, že se hodlám vrátit na východ a dělat to, co doposud, bez ohledu na to, co si o tom myslí oni; že vůbec nechápu, proč bych tím někomu ubližovala. Sevřel pelesti postele, povytáhl se a narovnal. Viděla jsem, jakou mu to působí námahu, a sama jsem se z toho cítila slabá.

„Marty, existují dva druhy žen,“ prohlásil. „Přinejmenším prozatím. Čili prozatím jsi ten druhý typ.“

Nepamatuji se, co jsem mu odpověděla, ale dodnes vím, že jsem si nedovedla představit, že bych mu někdy dokázala odpustit. Připadala jsem si raněná a nicotná, jeho slova mě bodala v hlavě. Uháněla jsem domů sbalit si věci a zjistit, kdy mi jede nejbližší vlak směrem na východ.

Sotva jsem nastoupila do vlaku, zamířila jsem rovnou do restauračního vozu. Byl plný byznysmenů, přesně toho typu mužů, před kterými by mě můj otec varoval jako prvními, to jsem věděla. Už jen to, že jsem tam šla, objednala si pití a svlékla kabát, by podle něj znamenalo, že si říkám o to, aby mě někdo sbalil.

Objednala jsem si whisky se sodou, St. Louis už zmizelo z dohledu a zanedlouho se objevil nějaký muž v košili značky Brooks Brothers a pletené kravatě a sedl si naproti mně.

„Můžu vám koupit drink?“

„Už ho mám, díky.“

„Tak mi dovolte koupit vám stejný. Nebo si můžete dát do každé ruky jeden.“

„To bych rozlila.“

Usmál se. „Obstaráme utěrku. Kam cestujete?“

„Do New Yorku.“

„Děvče z velkoměsta?“

„Snažím se.“ Nechtěla jsem říct víc nebo něco vysvětlovat, jemu ne.

Měl narůžovělý obličej, který působil trochu zploštěle, ale ta košile byla hezká. Boty z té nejkvalitnější kůže se jen blyštěly, neunikl mi ani masivní snubní prsten, ne že by na tom záleželo. Nic jsem po něm nechtěla, jen chvilkové rozptýlení.

Když mi číšník přinesl druhý drink, sklenka se na úzkém stolku nebezpečně kymácela a hrozilo, že se vylije, tak jsem ji rychle vypila, hned po té první. Má své závazky, sdělil mi. Nevzpomínám si, o čem dalším jsme mluvili, kromě toho, že chová anglické chrty. Později, někde uprostřed Pensylvánie, mě přirovnal k jednomu z těch štíhlých rychlých psů a pak se mě pokusil políbit.

Vydala jsem se na toaletu a on mě následoval, jako bych mu dala nějaké znamení. Nedala, ale jeho blízkost byla v té chvíli příjemná, zapomněla jsem na ostatní věci. Když mě rameny přitiskl k vibrující stěně chodbičky, zavřela jsem oči a ochutnávala vnitřek jeho úst, cítila jsem zelené olivy a čistý alkohol. Ale pak se začal prudce pohybovat, hlasitě dýchal. Břichem se tiskl k mému, ruce zašátraly po mém pase, pak po ňadrech.

„No tak, co se děje?“ zeptal se, když jsem ho zarazila.

„Já se jen ráda líbám.“

„Jste zvláštní dívka.“ Vypadal zmateně a trochu otráveně. „Tak proč tu se mnou jste?“

Nejsem s tebou, pomyslela jsem si a cítila, jak mnou vypitý alkohol vzlíná jako kouř. „Žádný důvod. Jsem šťastná, to je vše.“

„Nevypadáte šťastně. Vlastně jsem nikdy neviděl nikoho, kdo by vypadal tak smutně. Proto jsem si vás také všiml.“

Kolem procházel stevard, usilovně upíral pohled před sebe, snažil se být neviditelný. Ustoupila jsem, do tváří se mi nahrnula horkost, věděla jsem, že mu to neuniklo. Pomyslela jsem na otce. „Myslíte, že existují dva druhy dívek?“ zeptala jsem se toho muže, když stevard přešel.

„Nevím. Svět je velký. Mně se zdá, že všeho nejspíš existují víc než dva druhy.“ Chvíli si mě zvědavě prohlížel. „Řekněte, na co si hrajete?“

„Prostě mlčte,“ odpověděla jsem.

„Cože?“¨

„Můžete mě zase líbat, ale prosím, prosím mlčte.“

Následujícího rána jsem se vyplížila ze svého lůžkového kupé a obezřetně se rozhlédla na obě strany jako nějaká špionka. Nevěděla jsem, kde ten ženáč je, a nechtěla jsem to vědět. Dostat se nenápadně a neviděna na druhý konec vlaku byl sám o sobě náročný úkol, chtěla jsem být sama jen se svými myšlenkami. Vybavila jsem si něco ze včerejšího rozhovoru, duchaplné poznámky, které jsem utrousila, abych udělala dojem, jeho ruce na svém těle a moje na jeho. Doufala jsem, že mi pomůže Keats, a ponořila jsem se na celý den do své knihy, nejdřív jsem byla hodně roztěkaná, ale postupně jsem se zklidňovala, až se mi nervy ztišily a paměť se potáhla pevnější slupkou.

Vlak supěl dál, a když jsme konečně přijeli na Penn Station, vystoupila jsem do studeného odpoledního vzduchu, který byl čistší a chladnější než cokoli v St. Louis, protože umožňoval víc.

Nikdo ze zdejších skvělých lidí mě neznal a nic ode mě neočekával. Mohla jsem tu být kýmkoli, kým jsem chtěla. Dělat si, co chci, i ty nejpošetilejší věci, nebo se naopak na všechno vykašlat.

Už předtím jsem se domluvila s dlouholetou kamarádkou, že u ní týden nebo dva pobudu, než se zase vrátím do Connecticutu. Bydlela na Grove Street, v malém bytečku v domě bez výtahu ve West Village, a klíč mi schovala v květináči s filodendronem. Úplně jsem zapomněla, že jsem matce dala adresu. Všechno jsem už v té chvíli pustila z hlavy, jen jsem si uvědomovala, jak mě štípou tváře, jak mi praská kůže, jaký je to příjemný pocit být zase sama sebou. Ale sotva jsem vešla do bytu, čekal mě na kamarádčině rozviklaném stolečku z bazaru další telegram.

Když jsem byla uprostřed Pensylvánie v náručí toho neznámého muže, otcovo srdce selhalo. Zemřel ve spánku.

Marty. Mrzí mě, že jsi neměla možnost se rozloučit. Prosím přijeď domů.

4

Během následujících dvanácti měsíců jsem myslím zestárla o dvanáct let. Žila jsem jako jeptiška vpodkrovní komůrce, neviděla jsem se snikým kromě své rodiny a o vnějším světě jsem se dozvídala jen ze střípků znovin. Takový klášterní život by možná byl pro psaní dobrý, kdyby mi nebylo tak hrozně ztěch otcových posledních slov a kdyby mě tolik nezasáhla skutečnost, že je mrtvý. Nyní jsem věděla, že jsem se mýlila, když jsem si myslela, že by jeho odchod pro mě mohl něco vyřešit, a že jsem se mýlila ještě víc, pokud jsem si to byť jen na vteřinu přála.

Chtěla jsem ho zpět, nejraději bych vyla jako pes. Potřebovala jsem všechno napravit, odpustit a získat odpuštění, což bylo vtéto chvíli obojí stejně nemožné. Potřebovala jsem čas, během něhož bych mu dokázala, že moje povaha je jen trochu pokřivená a nedokonalá, ale že se i přesto můžu stát takovou, aby na mě mohl být hrdý. Jenže čas nelze vrátit. Měla jsem ostatně co dělat, abych uvěřila, že vůbec plyne vpřed. Alespoň ztoho bodu, kde jsem stála.

Můj bratr Alfred se uvolnil ze školy a také přijel na nějakou dobu domů. Jedli jsme společně vkuchyni a po večeři poslouchali vbačkorách rádio. Ve dne jsem se snažila něco nového napsat, ale většinou jsem hryzala tužku, hleděla zokna a přemítala, čím bych mohla prospět matce.

Nesla všechno statečně, statečněji než kdokoli jiný, ale otec byl její neochvějnou Severkou stejně tak, jako jí ona byla pro mě. Jednou jsem šla odeslat dopis a zastihla jsem ji stát bez hnutí dole u schodů. Byl už téměř čas večeře a soumrak měl modrou barvu. Světlo se mihotalo a vrhalo stíny na dveře, jak tam tak stála, a když jsem si uvědomila, proč tam stojí, srdce mi pro ni krvácelo. Poslouchala, až vzámku zarachotí jeho klíč. Čekala, aby ho mohla přivítat polibkem.

Šla jsem kní a objala ji. Byla lehká jako vzduch, tenoučká, že by ji mohl odvát vítr.

„Nevím, co mám dělat,“ zamumlala mi do ramene. „Pořád si říkám, kým bych teď měla být.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Už jsi toho udělala tolik. Vím, že bys byla raději někde jinde, veselá a volná.“

„Jsem šťastná, že jsem tady.“

Byla to pravda jen zčásti. Dala bych nevím co za to, abych jí všechno nějak ulehčila, ale být doma zároveň znamenalo něco jako žít vmauzoleu nebo za sklem. Většinu dní jsem se nedokázala ani pořádně nadechnout, navíc jsem pořád viděla její ztrápenou tvář a ten pohled mě drásal. Pětatřicet let byla manželkou. Kdo by dokázal vydržet tu prázdnotu po tak náhlé změně? Kdo by se jí dokázal vyhnout kromě těch, kdo nikoho nemilovali a žili sami?

Po nějaké době jsem začala zase psát a také shánět někoho, kdo by mi vydal Trápení, které jsem viděla.

Poslala jsem rukopis do řady nakladatelství a pak si okousala nehty až do masa, protože všude mi jej postupně odmítali a mé naděje se rozplynuly jako cukr ve sklenici vody. Nakonec jsem usoudila, že musím dělat něco jiného, jinak si uhryžu vlastní tlapky, a začala jsem si hledat práci novinářky na východě. Zaplavila jsem Manhattan energickými dopisy spřiloženým životopisem, nic jsem nepřikrášlovala. Odpovědí byl příval zdvořilých odmítnutí, ale pak mě oslovili zčasopisu Time snávrhem, abych pro ně napsala zkušební povídku. Byla jsem odhodlaná zvítězit a dřela jsem celý týden dvanáct hodin denně. Povídka byla osobní a zároveň mediálně zajímavá, poutavá a působivá, jak jsem si myslela. Psala jsem o výletu do Mississippi, který jsme jednou sBertrandem podnikli vypůjčeným vozem zNew Yorku a připletli jsme se děsivě blízko klynčování.

Psaní mě pohltilo. Nalila jsem do příběhu všechno, ale když jsem jej dopsala a odeslala a pak týden jen nedočkavě chodila sem a tam a zoufale si přála právě tuto práci a žádnou jinou, šéfredaktor mi poslal dopis, ve kterém mi spolitováním sdělil vjediném zdrcujícím odstavečku své odmítnutí. Tón povídky jim nevyhovoval, byl příliš vážný, a zároveň zase ne dost. A doufal, že to jednou zkusím znovu, až budu mít za sebou víc zkušeností.

„Tomu nerozumím,“ stěžovala jsem si matce. „Příliš vážná, a zároveň ne? Jak to jde dohromady?“

„Možná tím jen myslí, že se máš naučit víc. Na tom není nic špatného.“

„Mohla jsem se to naučit tam. Nechápu proč ne.“

„Možná kdybys trochu ubrala na osobních postojích, můžeš povídku vylepšit a zkusit jim ji poslat znovu,“ navrhla matka.

„Kdo na to má čas? Já už chci být rovnou ve středu něčeho zajímavého. Dokážu dřít. To mi nevadí.“

Láskyplně se na mě podívala, zdálo se, že pečlivě váží slova, a pak poznamenala: „Začátky jsou také důležité, holčičko. Měla bys mít seživotem trpělivost.“

„Mohlo by to být snadnější, kdyby se mi něco skutečně podařilo. Kdoví, kde teď seženu práci, a můj román uvízl na mrtvém bodě.“ Měla jsem na mysli tu svou novou rozepsanou knihu pojednávající o pacifistickém francouzském páru a jejich ušlechtilých dobrodružstvích. Pracovala jsem, svědomitě líčila prostředí a dávala si záležet na dialozích, i když se většinou zdálo, že ten příběh se mnou nemá nic společného, jen mě jednou následoval až domů jako nějaké zatoulané zvíře. „Moje postavy působí odtažitě a já nevím, jak se knim přiblížit,“ pokračovala jsem. „Možná kdybych teď byla ve Francii nebo si prošla slavná bojiště světové války či jen tak seděla a přemýšlela a dívala se na Seinu.“

„Tak proč to neuděláš?“

„Co tě to napadá. Pojedu tam jindy.“ Chtěla jsem ji uklidnit, ale okamžitě jsem viděla, že je rozčilená. Měla pocit, že mi stojí vcestě.

„Nemůžeš se kvůli mně vzdávat svých plánů nebo svobody. To by nebylo fér kžádné znás.“

„Já tu nejsem proto, že je mi tě líto. Nedělám to zpovinnosti.“

„Tak řekněme že zlásky. Ale i zlásky se může stát těžké břemeno. Musíš žít svůj život.“

„Já vím,“ přikývla jsem, protože jsem to věděla. Ale když jsem ji pevně objala a cítila jsem, jak mnou její dobrota prochází jako transfuze, uvědomila jsem si, že nemám ponětí, kterým směrem se mám vydat ten život hledat.

Zima toho roku jen zvolna ustupovala jaru. Bloumala jsem po domě, až příliš jsem kouřila a ponocovala, pak jsem některé dny vyspávala do jedné nebo do dvou. A pak se mi ozval šéfredaktor znakladatelství William Morrow a nabídl mi, že zkusí vydat Trápení, které jsem viděla. Záloha, kterou nabízel, byla neuvěřitelně malá. Zároveň mi na rovinu písemně i telefonicky sdělil, že nevěří, že se kniha bude dobře prodávat, pokud vůbec. Něco takového nebylo příjemné slyšet, ale kniha by alespoň spatřila světlo světa. Vděčně jsem jeho nabídku přijala a doufala, že se ukáže, že se ve svých předpokladech mýlil, a zároveň jsem prosila Boha, aby se tuhle zprávu dozvěděl můj otec.

Připadala jsem si teď úplně nicotná, když jsem si vzpomněla, jak jsem na něj byla rozzlobená, jak jsem kolem sebe kopala, když mě podrobil své kritice. Možná ke mně byl příliš tvrdý, ale třeba mi tím jen chtěl pomoct, abych se zformovala, vyprovokovat mě, abych se postavila na nohy, dokud je ještě čas. Věděla jsem, že zmého hněvu a vzpoury zůstala jen zející prázdnota. Také mi nějak uvízla vmysli matčina slova – „Pořád si říkám, kým bych teď měla být.“ Nevěděla jsem, co přijde dál nebo jak to nalézt.

Nakonec jsem se matce přiznala, že opět uvažuji o cestě do Evropy.

„Doufala jsem, že se tak rozhodneš,“ přikývla. „Ber to jako léčbu prací. Jeď a vrhni se na tu knihu.“ Stejně tak mohla říct: Prosím tě, zjisti, kdo jsi. A spěchej.

Vyplula jsem včervnu 1936, nejdřív jsem zamířila do Anglie a potom do Francie, jež se obě jaksi smrskly a vybledly od mé poslední návštěvy před necelými dvěma roky. Nezaměstnanost bujela, všude vládlo napětí. Paříž ochromovaly neustálé stávky, proto jsem se přesunula do Německa, abych tam vážně začala svůj průzkum. Tak jsem se ocitla před Knihovnou světové války a dívala se, jak před ní pochodují a naparují se nacisté, jak se snaží nahánět strach, zatímco většina města se ustrašeně schovávala jako vzajetí nějaké strašlivé kletby.

Hitlerův vliv už nějakou dobu postupně vzrůstal, ale dosud daleko od mého života. Teď jsem všechno viděla vnovém světle. Konflikt a vřava bublaly. Znepokojivý počet evropských zemí – Řecko, Portugalsko, Maďarsko, Litevsko a Polsko – byl pod vojenskou správou nebo vpodručí diktátorů. Jedině Španělsko se hodlalo bránit. Nově zvolená demokratická vláda se snažila udržet pozice. Avšak pak udeřil Franco.

Vzpomínám si, že jsem si říkala, že nejde o žádné překvapení, když jsem se vnacistických novinách dočetla o státním převratu. Věci ktomu už nějakou dobu spěly, ač plíživě a jakoby po špičkách. Což ovšem nastalé hrůzy nijak nezmírnilo. Vrátila jsem se do Paříže, chtěla jsem na všechno zapomenout a soustředit se na svou knihu, ale čekalo mě tam totéž vbleděmodrém. Stávky pokračovaly a polovina restaurací byla zavřená. VParc des Princes docházelo kveřejným nepokojům, protože francouzští komunisté se pokoušeli prosadit a fašisté si to nedali líbit. Celá Francie mi teď připadala velice zranitelná. Byla děsivě blízko dračímu jícnu.

Utekla jsem domů a přijela jsem těsně po vydání Trápení, které jsem viděla. Kniha se kupodivu nejen dobře prodávala, ale i kritika ji přijala kladně. Jelikož jsem žádnou odezvu nečekala, nemohla jsem tomu věřit. List Boston Evening Transcript označil můj styl za „nebojácný“. V New York Herald Tribune se objevila dlouhá recenze i smou fotografií, autor pěl na knihu chválu od prvního do posledního řádku. Lewis Gannett se ve svém pravidelném sloupku o knihách vycházejícím ve všech novinách vyjádřil, že můj styl srší „palčivou poezií“ a že mému dílu předpovídá, že bude jednou zjeho oblíbených knih roku.

Chtěla jsem se štípnout. Po neúspěchu prvního románu bylo nádherné, že mě začali brát vážně jako spisovatelku, moc mě to těšilo – jako když zbouřkových mraků po dlouhé době vykoukne vymodlené slunce. Byla jsem šťastná a cítila zadostiučinění. Přesto mi něco chybělo. Četla jsem recenze pořád dokola a vrtalo mi hlavou, proč mi to nestačí. A pak jsem se znovu začetla do novin. List St. Louis Post-Dispatch líčil nejnovější události, stejně tak Times a Chicago Tribune. Stále víc novin podle všeho vysílalo své reportéry do zahraničí, protože článků denně přibývalo a zájem všech se obracel ke Španělsku.

„Jak se tohle vůbec může dít?“ ptala jsem se Alfreda a matky a mávala čerstvými novinami jako nějakým hrozivým praporem. Po osmašedesáti dnech obléhání Alcázaru dobyli Frankovi vzbouřenci pevnost ze čtrnáctého století a obsadili Toledo, povraždili stovky rukojmích a republikánských vojáků. Po celém Španělsku docházelo denně kpopravám, popravčí čety řádily, jak se nacionalisté dostávali kmoci.

„Je to příliš hrozné,“ mínila matka. „A kdoví, co si o tom myslí Roosevelt.“

„Myslí na to, jak dosáhnout znovuzvolení,“ poznamenal Alfred. „Vsaď se, že tam nepošle nic, ani stříkací pistolky.“