Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tomáš Maleček

Divadlo Járy Cimrmana
po padesátce…

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz tel.: +420 234 264 401
jako svou 8165. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Fotografie archiv DJC, Pavla Černá, Zdeněk Merta a Jana Škrabánková
Jazyková úprava Eva Kadlecová
Návrh obálky, ilustrace, grafická úprava a sazba Michal Weigel
První vydání, Praha 2021
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

© Grada Publishing, a. s., 2021
Text © Tomáš Maleček
Cover and Typo © Michal Weigel, 2021

ISBN 978-80-271-4427-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-3238-6 (print)

DIPLOMKA Z LÁSKY

Život většinou zařídí věci jinak, než předpokládáme. Kdyby mi někdo ještě nedávno řekl, že kronikářem Divadla Járy Cimrmana bude brněnský student historie patřící do generace našich vnuků, zaťukal bych si na čelo. Ale stalo se to.

Tomáš Maleček a jeho dívka Tereza si kupovali lístky do první či druhé řady a vyskytovali se na našich představeních v Brně, v Praze, v Litomyšli, v Prostějově, Litovli, v Jevíčku a jinde, až nebylo možné si jich nevšimnout. Museli utratit hromadu peněz za vstupenky a strávit spoustu času v nočních vlacích. Tak moc nás měli rádi.

Léta této vytrvalosti s sebou přinesla sblížení s herci i kulisáky a brzy nato Tomášův nápad napsat o historii Cimrmanova divadla svou magisterskou diplomní práci. Následovaly rozhovory s každým z nás. Už při nich jsem si uvědomil, že ten student ví líp než já, kdy která hra byla napsána a kdy zakázána. A že zná herecké obsazení komedií z doby, kdy ještě nebyl na světě.

Na rozdíl od Járy Cimrmana, jehož paměťový koeficient byl, jak známo, jen o jednu setinu vyšší, než jakého dosahuje delfín, má Tomáš paměť až chorobně vyvinutou. Rád bádá v archivech. V našem případě zapátral i ve svazcích Státní bezpečnosti a vnesl do své diplomové práce napínavé pasáže o tom, jak vnímali hru Lijavec diváci z Bartolomějské ulice č. 7.

Pozoruhodné je, že tento mladík s talentem svědomitého vědce má ještě ke všemu smysl pro humor. Když jsem si tohle všechno sečetl, ulevilo se mi: nebudu to já, komu připadne úkol sepsat pohnutou historii našeho letitého pánského souboru. Thálie poslala shůry Tomáše a pověřila ho, aby se stal magistrem skrze své oblíbené divadlo.

Zdeněk Svěrák

ÚVOD aneb
Jak se z kluka z hlediště
stane autor knihy o milovaném divadle

Od dětství jsem toužil napsat knížku. Do šuplíku jsem si psal všelijaké, často detektivní příběhy. V deseti letech jsem napsal divadelní hru, kterou jsme s mými sestřenicemi sehráli na zahradě a potlesku se dočkala jen od několika příbuzných. Kdyby mi ale někdo řekl, že mou skutečnou knižní prvotinou bude takřka kronika Divadla Járy Cimrmana, koukal bych podobně jako Miloň Čepelka v roli mamky Žílové, když se ptá Pepy, co znamená slovo „graduovaný“. Na následujících řádcích bych rád vylíčil, jak jsem přišel poetice mystifikačního humoru na chuť a jaká cesta vedla k sepsání knihy, kterou právě začínáte listovat.

Kdybych měl říct, který z velikánů české kultury mě v dětství, dospívání i rané dospělosti nejvíce ovlivnil, bez váhání bych vyslovil jediné jméno.

Zdeněk Svěrák. Možná bych dodal „a jeho blízcí spolupracovníci“. Vyrostl jsem na písních dua Svěrák–Uhlíř, načež jsem plynule přesedlal na humor tvůrčí dvojice Svěrák–Smoljak.

Vzpomínám si, jak jsem prvně spatřil Divadlo Járy Cimrmana v televizi 31.

prosince 2006. Už tradičně vysílala Česká televize jeden z počinů autorů, tentokrát asi nejspecifičtější představení Cimrman v říši hudby. Možná proto, že jsem hudebně založen, mě hra doslova pohltila. Ještě toho večera jsem vyhrabal doma staré desky ze sedmdesátých let a zaposlouchal se do Dlouhého, Širokého a Krátkozrakého a Hospody Na mýtince. Tři měsíce nato nadešla ta vytoužená chvíle, kdy jsem poprvé zavítal na živé představení. Jak bych řekl Cimrmanovými slovy: Kulturní dům byl slušně obsazen, a tak jsem jako jedenáctiletý kluk dvouhodinové představení sledoval ze sedmnácté řady takřka vestoje, neboť dáma přede mnou si se vstupenkou přinesla do sálu i takzvaný

„podprdelník“. Vidět ale poprvé naživo um pánů neherců byl zážitek na celý život.

Tím začala má éra návštěv Divadla Járy Cimrmana. Jelikož jsem Brňan, omezovala se zprvu na brněnské Divadlo Bolka Polívky, záhy jsme ale s rodinou začali objíždět různé štace, na nichž soubor vystupoval. Jevíčko, Poličku, Uničov, Mohelnici, Letohrad a další. Nejnáročnější bylo sehnat lístky.

Někde už fungoval online prodej, jinde postačil mail, kterým jsem vysvětlil, jak velkým obdivovatelem Cimrmanů jsem a z jaké dálky přijedu. Někde bylo třeba vystát frontu. Když jsem kolem čtvrté hodiny ranní přicházel před Divadlo Bolka Polívky a přešlapoval často v mrazu do desáté dopolední před prosklenými vchodovými dveřmi, než začne předprodej, míjel jsem se s těmi, kteří se mezi čtvrtou a šestou pomalu potáceli z divadelního baru.

Mám-li pokračovat v genezi vývoje vztahu k divadlu, musím do příběhu přizvat další nepostradatelnou osobu, a sice svou přítelkyni Terezu, s níž jsem začal cimrmanovská představení navštěvovat konečně také v domovské scéně na Žižkově. Zahájili jsme společné tradiční návštěvy Prahy, které měly jednotnou strukturu: památka – kavárna – divadlo. Byla to ona, která mi ke dvacátým narozeninám nadělila setkání se Zdeňkem Svěrákem. Díky tomuto okamžiku si nás – zejména však díky ní – zapamatoval a stali jsme se tradičními hosty divadla. Posléze jsme se, troufnu si říct, spřátelili s drtivou většinou dalších herců a kulisáků souboru. A tak se struktura výletů přirozeně změnila na: památka – kavárna – šatna – hlediště.

Asi bych to ale nebyl já, kdybych nevycítil tu jedinečnou příležitost přízně osobností, vedle nichž jsem mohl sedávat, využít k nějakému většímu počinu.

Ačkoliv už pro mě Zdeněk Svěrák – tento můj vzor – nebyl postavou téměř nadpřirozenou, nepřestával jsem k němu chovat obdiv. Když jsem za ním v březnu 2019 přišel s prosbou – a bylo to v šatně Městského domu v Litovli – mírně se mi třásl hlas. „Pane Svěráku, chtěl bych o historii vašeho divadla napsat diplomovou práci,“ oslovil jsem ho. „Rád bych si s vámi všemi herci popovídal a na těchto rozhovorech dílo vystavil. Nemělo by ale smysl práci psát, kdybyste nesouhlasil,“ řekl jsem mu. Zdeněk Svěrák se jen pošimral pod nosem a odpověděl: „Jistě, a kdy se sejdeme?“

Ulevilo se mi a zajásal jsem. Sešli jsme se za necelý měsíc a scházeli se několikrát. Stejně pak se všemi dalšími členy divadla. Mohlo tak začít vznikat dílo, které nahlíží na Divadlo Járy Cimrmana optikou diváka, ale především pohledy všech členů, ať už v divadle zastávají jakoukoliv profesi.

Zbývá tedy dodat, že koncept této knihy vychází z původní diplomové práce, kterou jsem obhájil v červnu 2020 na katedře historie Pedagogické fakulty Masarykovy univerzity.

Práce se rodila víc než rok. Přinesla mi okamžiky radosti i poučení ze strany těch, které považuji za opravdové osobnosti. Vyzpovídal jsem nejen Zdeňka Svěráka a Miloně Čepelku, ale i Petra Bruknera, Jana Hrabětu, téměř všechny kulisáky, z nichž vyrostli herci velkých rolí, i kulisáky, kteří ve svých původních zákulisních rolích setrvávají a na jeviště se zatím nevydali. Prostřednictvím rozhovoru s Andrejem Krobem, disidentem, přítelem Václava Havla a po určitou dobu také kulisákem Divadla Járy Cimrmana, jsem nahlédl do vod, v nichž se zejména kulisácká složka divadla mísila s okruhem okolo budoucího prezidenta. Nestihl jsem však dva rozhovory. V září 2019, uprostřed práce, odešla ikona Divadla Járy Cimrmana, Jaroslav Weigel. Člověk, jenž vtiskl divadlu nepostradatelnou secesní tvář. Tento rozměr už nestihl přenést do této publikace. Možná ještě o něco víc knize chybí pohled Václava Kotka, bývalého kulisáka, posléze herce, zejména však manažera divadla, který od poloviny sedmdesátých let vedl také divadelní archiv. O rozhovor jsem ho poprosil už v dubnu 2019, bohužel dvakrát na naše setkání zapomněl. Upřímně se do telefonu omlouval, a když jsme se v červnu potkali v šatně – ve chvíli, kdy jsem hovořil s jiným z herců – přislíbil, že se sejdeme o prázdninách u něj na Karlštejně. Dal mi kontakt a poprosil mě, abych mu přestal vykat. V den, kdy jsem mu plánoval zavolat a domluvit společné setkání, přišla zpráva, že nečekaně zemřel…

Přesto kniha vznikla. Na tomto místě se sluší všem, kteří mi v ní byli nápomocni, poděkovat. Předně děkuji Zdeňku Svěrákovi a všem členům hereckých i kulisáckých řad divadla. Bez jejich vzpomínek (a bez toho, že by všechno zažili) by nikdy nevznikla. Nevznikla by nikdy, ani nebýt Aleny Kotkové, manželky Václava Kotka, která mi zpřístupnila „Vaškův“ archiv, čímž jsem se ponořil do dokumentů a záznamů, o nichž jsem léta tušil, že existují, ale neměl jsem k nim přístup. Děkuji své rodině i přítelkyni za podporu a za trpělivost, neboť se se mnou nedalo (a možná nadále nedá) hovořit téměř o ničem jiném než o zážitcích z přípravy práce. Poděkovat musím bezesporu i vedoucímu původní diplomové práce Miroslavu Jirečkovi, který mi byl po celý rok velmi nápomocen. Dík patří i Vladimíru Krocovi, moderátorovi Českého rozhlasu, který je s Cimrmany spojen takřka pupeční šňůrou už desítky let. I jeho náhled mi velmi pomohl. Na závěr poděkuji i Romanu Müllerovi, bývalému starostovi Jevíčka. V tomto městečku na Malé Hané divadlo už sedmnáct let pravidelně hostuje a já jsem v tamějším sále hotelu Morava pravidelným divákem.

Právě Roman mi také cestu k divadlu usnadnil.

V knize předkládám kompletní vývoj legendárního souboru od počátků v rozhlasovém pořadu Nealkoholická vinárna U Pavouka přes normalizační nucené přesuny, změnu režimu a odchod Ladislava Smoljaka, až po nucené přestávky v účinkování v době koronavirové pandemie. Nechť vám přinese okamžiky radosti, ale i chvíle k zamyšlení.

Autor, prosinec 2020

ZROD SLAVNÉHO DIVADLA

Motto:
Největším světovým spisovatelem, vynálezcem, lyžařem
a filozofem byl Čech Jára Cimrman.
Mohou se o tom vést spory, někdo s tím může i nesouhlasit,
ale to je tak všechno, co se proti tomu dá dělat.
/Z. Svěrák v dopise L. Smoljakovi/

SOUHRA NÁHOD

Divadlo Járy Cimrmana (dále jen DJC) by nikdy nevzniklo, nebýt souhry několika náhod, které svedly dohromady osobnosti, jež se spolu doposud buď dobře znaly, anebo se nikdy neviděly. U zrodu divadla stálo pět zásadních lidí: Jiří Šebánek, Zdeněk Svěrák, Miloň Čepelka, Ladislav Smoljak a Helena Philippová.

První dvojice – a sice Svěrák a Čepelka – se znala z Vysoké školy pedagogické v Praze, k jejímuž studiu oba nastoupili v roce 1954. Společně vydávali od roku 1956 školní časopis Hříbě, do něhož krátkými texty o umění přispíval i Ladislav Smoljak (ale nejen o umění, napsal například cyklus veršů Vandrácké zpěvy). Svěrák a Čepelka studovali český jazyk a literaturu, kdežto Smoljak matematiku a fyziku. Budoucí kantor přírodovědných oborů Svěráka s Čepelkou zlákal k účinkování v dramatickém souboru Vysoké školy pedagogické, jehož byl režisérem. Jelikož ho ale od studentů českého jazyka dělil pětiletý věkový rozdíl, opustil školu dříve a stal se profesorem na brandýském gymnáziu. Po dostudování se rozešly i cesty Zdeňka Svěráka a Miloně Čepelky, první jmenovaný odešel učit do Měcholup a posléze na žatecké gymnázium, druhý získal umístěnku v Novém Kníně v okrese Dobříš.

Miloň Čepelka přišel na základní školu v Novém Kníně v roce 1958, nicméně vystudovaný rodný jazyk téměř nevyučoval. „Češtinu jsem dostal jenom v sedmičkách. Jinak mi dali dějepis a zeměpis. Dějepis mě bavil, ale zeměpis jsem se styděl učit, byl jsem vždycky o hodinu chytřejší než žáci, což není příliš povznášející,“ vzpomíná Miloň Čepelka. Začátkem šedesátých let se dostal do kruhu mladých autorů, konkrétně do okruhu kolem literárního měsíčníku Plamen, jehož redaktorem byl ve zmíněné době i Ivo Štuka, s nímž se Čepelka seznámil. V redakci získal informaci, že se uvolnilo jedno místo v armádní redakci Československého rozhlasu, na něž by mohl nastoupit, jestliže ho práce učitele nenaplňuje. V téže redakci předtím působili Karel Kyncl, Karel Šiktanc nebo Věra Stiborová. Podmínkou vstupu do redakce bylo členství v KSČ, ke kterému se rodák z Pohoří u Opočna nakonec uvolil. Kromě šéfa Slavomila Vondráška, který Čepelku do redakce přijímal, tam tou dobou pracoval i redaktor Jiří Šebánek, autoritativní člověk zasmušilého vzhledu se smyslem pro černý a anglický humor.

Zdeněk Svěrák mezitím vyučoval na měcholupské základní škole, z níž odešel ve školním roce 1959/1960 na gymnázium v Žatci. „Svěrák nad námi mladými skutečně od počátku doslova čněl. Hned po jeho nástupu nám bylo jasné, že vnáší do poklidných vod gymnázia a učitelského sboru svoji osobitost a svérázný humor,“ vzpomínal Vladimír Halamásek ze žateckého gymnázia. Svěráka, na rozdíl od Čepelky, učitelská profese naplňovala, a tudíž byl zaskočen, když mu jednoho dne v roce 1964 Čepelka zavolal s nabídkou volného místa 10 v armádní redakci. Zdeněk Svěrák vzpomíná: „Když mi Miloň do meziměstského hovoru na žatecké poště říkal, že potřebují do redakce nového člověka a že jsem ho napadl jen já, začal jsem o tom uvažovat.“ Na jednu stranu do Prahy chtěl, neboť ho jako češtináře bez další aprobace zmáhalo opravování stohů písemných prací a diktátů a nemohl se věnovat vlastnímu psaní. Zároveň věděl, že své žáky odchodem do Prahy zklame. Když mu ale manželka řekla „Zkus to, vrátit se můžeš vždycky“, měl jasno. Problémem se posléze ukázal školský odbor, konkrétně jeho vedoucí Šoral, který nechtěl učitele Svěráka z pohraničního Žatce pustit. Protože nabídka redaktorského postu přišla z vojenské redakce, musel na školský úřad přijet sám podplukovník Vondrášek, vedoucí armádní redakce, který Svěráka ze Žatce, jak vzpomíná tehdy dosluhující učitel, doslova „vysápl“. V malé redakci se tak ocitli tři muži, z nichž se stali přátelé: Šebánek, Čepelka a Svěrák.

Jiří Šebánek, o šest let starší než Svěrák s Čepelkou, oba nováčky „usměrňoval“. „Jirka byl skeptik. Už věděl, jak to v životě chodí. Zatímco Zdeněk byl čerstvě ženat, on byl rozvedený. Uváděl věci na pravou míru. Když člověk nad něčím zahořel nadšením, on to dokázal vrhnout na spodní přihrádku. Učil nás dívat se na svět kritičtěji. Já jsem byl tehdy příliš důvěřivý,“ vzpomíná na Šebánka Miloň Čepelka, který se v šedesátých letech v redakci věnoval svým pořadům. Tím nejznámějším se stala Polní pošta. Svěrák se Šebánkem se ale potkali na notě mystifikačního humoru.

Na sklonku roku 1965 začali vysílat pořad Nealkoholická vinárna U Pavouka, který lze pokládat za přímého předchůdce budoucího divadla. Nápad vytvořit pořad vysílaný z fiktivní vinárny se zrodil v hlavě Zdeňka Svěráka náhodou. „Když jsem jednou věšel jako čerstvý otec druhého dítěte na zahradě ve Staré Huti u Dobříše pleny budoucího režiséra, pustil jsem si k tomu tranzistorové rádio, z něhož jsem uslyšel jakousi polskou stanici, která vysílala přímý přenos z kavárny, kde hrál jazz. Mezi skladbami to komentoval od stolku reportér a dělal rozhovor s pánem, který tuto hudbu miluje. Mně se ta atmosféra zalíbila, načež jsem přišel za Jirkou s nápadem, že bychom to mohli imitovat, aniž bychom měli skutečnou kavárnu nebo vinárnu. Udělat to jako umělou kulisu.“

Po několika dílech určených vojákům a také po několika stížnostech z ministerstva obrany podplukovník Vondrášek rozhodl, aby autoři adresovali pořad civilnímu obyvatelstvu, hlavně mládeži. Na vtipy a skeče, které si mohli autoři v šedesátých letech dovolit, opět vzpomíná Zdeněk Svěrák: „Nejenže jsme mluvili třeba o ‚lihových milicích‘, dokonce jsme například zinscenovali výstup, během něhož osloví dr. Hedvábného posluchačka, že by se ráda stala členkou Klubu přátel Járy Cimrmana, a jestli nevadí, že už je ve Svazu přátel SSSR. Dr. Hedvábný jí odpověděl, že to samozřejmě vadí, protože jestli chce být přítelem Járy Cimrmana, nemůže být přítelem jiných přátel,“ směje a diví se Svěrák. „Ve Vinárně U Pavouka se ale zrodily postavy jako iluzionista Jožka Merano Blažejovský, jeho žena Tahiťanka Uňo Uhuto nebo pseudovědec dr. Hedvábný. To byly postavičky, které velmi připomínaly budoucí divadlo. To, že jsme v rozhlase využili nedostatků vizuálního vjemu ve prospěch humoru, byla hlavní cena toho pořadu.“ Moderátoři komentovali dění a vystoupení v jazzové vinárně, která ve skutečnosti vůbec neexistovala. Vznikaly tak fiktivní rozhovory s fiktivními hosty. Ne každý posluchač pochopil, že se jedná o hru s ním, a tudíž docházelo ke kuriózním situacím, kdy do redakce přicházely dopisy s objednávkami na vstupenky do vinárny. Na dopisy muselo duo Svěrák–Šebánek odpovídat odmítavě s tím, že pořad je bohužel na rok dopředu obsazen.

Na pořadu v armádní redakci spolupracovali také Karel Velebný, jazzman, který vystupoval coby hudební teoretik doktor Evžen Hedvábný, pod pseudonymem Artuš Lefler zase Oldřich Unger, zakladatel rozhlasového pořadu Meteor, režisérkou byla Helena Philippová a hudebním dramaturgem Ivan Štědrý. Nealkoholická vinárna se vysílala jednou měsíčně od 6. prosince 1965 do 12. září 1969 na stanici Praha. Dohromady vzniklo čtyřicet dílů pořadu, ale ne všechny jsou v archivu dochovány.

Z ROZHLASU NA DIVADELNÍ PRKNA

Dne 16. září 1966 zazněla v Nealkoholické vinárně U Pavouka první zmínka o postavě Járy Cimrmana, naivním sochaři samoukovi, občanským povoláním řidiči parního válce Stavby silnic a železnic Hradec Králové. Tento původní Cimrman byl náš současník, který vystavoval v nafukovací hale předměty, jež přejel parním válcem.

S nápadem založit na podobném mystifikačním humoru, jenž byl provozován v Nealkoholické vinárně U Pavouka, divadlo přišel Jiří Šebánek. Zdeněk Svěrák a Miloň Čepelka vzpomínají na jeho tehdejší slova: „Kluci, včera jsem chodil po Malé Straně a zapadl do Baráčnické rychty. Představte si, oni tam ti baráčníci mají divadlo! Napadlo mě, že když můžou hrát divadlo baráčníci, můžeme my taky. Pojďte, založíme ho.“ Jak jednoduché. Zakládající schůzi divadla Šebánek svolal na 29. října 1966. Zúčastnili se jí kromě něho Zdeněk Svěrák, Miloň Čepelka a také Ladislav Smoljak, kterého přizvali Svěrák s Čepelkou, neboť ho znali jako režiséra a autora z vysoké školy. Šebánek na zakládající schůzi přinesl dokonce písemně zpracovaný referát o charakteru divadla. Často v něm padaly výrazy „naivní divadlo“, „černý humor“, „podivnost“ apod. Všichni účastníci přislíbili, že napíšou do konce roku vlastní hru. Každá z her měla působit dojmem, jako by ji napsal zapomenutý český autor Jára Cimrman.

Nepostradatelnou roli při založení ryze mužského divadelního souboru sehrála žena, rozhlasová režisérka Helena Philippová (1. října 1919 – 2. února 1986). Byla jediná, která v budoucnost divadla věřila. Jak vzpomínal Ladislav Smoljak, jen ona už tehdy předpovídala: „Vy budete jednou slavní a budete se tím divadlem živit.“ Před vznikem DJC stála u zrodu dalších dvou scén, Semaforu a Divadla Na zábradlí. V cimrmanovském souboru se dodnes setkává s přezdívkou „notorická zakladatelka divadel“. Byla to právě ona, která souboru zařídila přijetí do svazku Státního divadelního studia (dále jen SDS) a která obstarala prostory první scény, na níž DJC vystupovalo, Malostranské besedy. Velkou část obnosu investovala z vlastních finančních prostředků, včetně pronájmu sálu, což ani jeden z mužů tehdy nevěděl. Díky řadě známých se jí podařilo mimo jiné protagonisty seznámit se spisovatelem Josefem Škvoreckým nebo režisérem Zdeňkem Podskalským. Dříve než divadlo našlo své první útočiště na Malé Straně, koketovalo s myšlenkou zakotvení v Umělecké besedě. Tohoto nápadu se nakonec muselo vzdát a pojmout jako stánek Járy Cimrmana Malostranskou besedu. Sál byl malý, ošuntělý, s kamny na uhlí, spolkovými obrazy a zašlou malbou.

Dnes se všichni žijící členové shodují, a hovořil o tom několikrát i Ladislav Smoljak, že bez Heleny Philippové by divadlo nikdy nevzniklo. Byla to ona, která do něj vrhla spoustu úsilí, peněz i času.

L. Smoljak, Z. Svěrák, O. Unger a režisérka Helena Philippová.
Proč jsme se tak přihlouple tvářili, lze už dnes těžko dopátrat.

PRVNÍ HRY A PRVNÍ HÁDKY

Dříve než se pustím do popisu geneze jednotlivých her a okolností, které vedly k sepsání prvních tří, stojí za vysvětlení, kde se vůbec vzalo jméno Cimrman, navíc v počeštěné podobě. Postava Járy Cimrmana „účinkovala“ právě už ve zmíněné Nealkoholické vinárně U Pavouka, zatím ale ne jako všestranný umělec. Když se Zdeněk Svěrák ptal Jiřího Šebánka, zdali nebude překážkou, že Cimrman původně vystupoval v roli smyšlené žijící postavy v rozhlase, odpověděl Šebánek: „To jednou prošlo éterem a už se na to zapomnělo.“ Za připomenutí stojí, že ke jménu Cimrman inspiroval Šebánka hokejista hrající v lize za KLH Chomutov.

V přenosu Nealkoholické vinárny U Pavouka 23. prosince 1966 oznámil jazzman Karel Velebný jako dr. Evžen Hedvábný nález truhly s pozůstalostí českého génia Járy Cimrmana. Cimrmanologové zkonstruovali fikci následovně: Evžen Hedvábný pozval svého kolegu (údajně bratrance) Svěráka do (fiktivní) pojizerské osady Liptákov s nápadem zbudovat si v nově zakoupené chalupě krb. Po několika kopnutích do zdi narazili na důkladně okovanou truhlu. Protože se jednalo o bývalé území Sudet, trval Hedvábný na tom, že musí být přivolán pyrotechnik Šťáhlavský, jenž nato rozhodl, že ji vyhodí do povětří. Nechtěně se tak „krbařům“ podařilo rozmetat truhlu plnou rukopisů neznámého českého génia Járy Cimrmana. Ze zbytků těchto rukopisů pak cimrmanologové doslova slepují pro národ zbytky her nedoceněného génia.

Od říjnové schůze uplynuly necelé dva měsíce a první z autorů hlásil, že je se svým textem hotov. V závěru roku 1966 tak vznikla hra Akt z pera Zdeňka Svěráka. V komedii se objevilo pět figur – otec Žíla, matka Žílová, učitel Ladislav Pícha, kšeftař Bedřich Síra a poručík Josef Turnovský. Hru Svěrák ostatním nepřečetl, ale každý si ji nastudoval v soukromí. Zkoušky začaly v lednu 1967, nejdřív v armádní redakci, několik jich proběhlo v Redutě a pak v Malostranské besedě. Režie se ujala Helena Philippová. Název hry měl původně i podtitul – a sice Akt aneb Úžas žandarma Kovandy. V dokumentu

„Ohlášení premiéry hry Akt“ adresovaném ministerstvu kultury je dokonce pojmenována Akt aneb Nebudete litovat.

Na 19. červen 1967 dohodla režisérka se SDS předváděcí představení, na němž se mělo rozhodnout, zda studio přijme DJC do svazku jako součást Reduty. Ředitelem SDS, vzniknuvšího v roce 1962, byl Miloš Hercík. DJC nicméně zamýšlelo komponovat večer jako představení dvou jednoaktových her.

V první půli se měl odehrát Svěrákův Akt a v druhé Šebánkova Domácí zabijačka. Jiří Šebánek hru ale stále neměl dopsanou, a tak byl soubor nucen na předváděcí představení vymyslet nouzové řešení. Do budoucna se to ukázalo jako nápad seslaný z nebe, neboť Svěrák, Smoljak a Šebánek sestavili pro první hodinu před přestávkou sérii přednášek o životě a díle fiktivní postavy Járy Cimrmana, čímž zavdali podnět ke vzniku legendárních seminářů, které předcházejí téměř všem hrám DJC, jež byly napsány. Tato „nouzovka“ posloužila i jako vhodný prostředek k vysvětlení faktu, že hra není ztvárněna profesionálními herci. V semináři se všichni oslovují akademickými tituly a profilují do pozic vědců oboru cimrmanologie. Tito vědečtí pracovníci se poté po přestávce pokusí o rekonstrukci Cimrmanovy hry (ve skutečnosti sepsané v případě Aktu Svěrákem) v téměř až ochotnickém podání. Ladislav Smoljak se Zdeňkem Svěrákem vzpomínali, že série přednášek měla větší úspěch než samotný Akt.

Dopis ministerstvu kultury z 28. června 1967 o skladbě večera premiéry 4. října 1967.

„sympozium“, vystupoval kromě Miloně Čepelky pod pseudonymem „objevitel Mistrova díla dr. Evžen Hedvábný“ Karel Velebný, Zdeněk Svěrák jako

JEDINÁ HRA, KTERÁ SE DOČKALA DERNIÉRY

ODCHOD OTCE ZAKLADATELE

NEŠŤASTNÝ DEN PRO NÁROD, ŠŤASTNÝ PRO DIVADLO

POSLEDNÍ LÉTA NA MALÉ STRANĚ