Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

KATEŘINA FARNÁ

JAK JSEM POTKALA BRUSEL

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

jako svou 7228. publikaci

Odpovědná redaktorka Eva Škrabalová

Sazba a grafická úprava Barbora Klimszová, klimsz.com

Formát ePub Štěpán Böhm

Obálka Barbora Klimszová, klimsz.com

Ilustrace Denisa Adolfová

Fotografie v textu archiv autorky, pokud není uvedeno jinak

Počet stran 360

První vydání, Praha 2019

Vytiskla tiskárna FINIDR

© Grada Publishing, a.s., 2019

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2019

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků

ISBN 978-80-271-2813-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-2812-9 (pdf)

ISBN 978-80-247-2935-0 (print)

Věnováno všem, kteří se nebáli...

PS: Kniha vyjadřuje mé osobní zkušenosti. Historky,

i ty nejabsurdnější, jsou všechny pravdivé.

PPS: Předem se omlouvám Vlámům a milovníkům nizozemštiny,

že v textech užívám spíš francouzské ekvivalenty. Nizozemsky,

respektive vlámsky, umím tři kraťoučké fráze: „Daag, Smakelijk! a Dank u wel.“

PODĚKOVÁNÍ

Manželovi Petrovi, synům Filipovi a Adamovi Viliamovi, mým rodičům Jiřímu a Daně, rodičům mého muže Petrovi st. a Vierce, švagrovi Stanovi; dále si velké díky zaslouží Bořek N., Eva V., Kateřina D., Kateřina H., Denisa A., Kateřina S., Thierry J., Martin S., Joris R. st., Joris R. jr., Helga R., Iveta L. R., Kristýna P., Tina S., Klára H., Dagmar M., Petra Š., Myriam, Yolande, Irena N., Jiří S., Veronika K., Lukáš K., Helena K., Eva P., Jiří J., Lucie P., Alena S., Olga Sch., Linda J. K., Jitka K., Petra J., Irena H., Hana V., Andrea S., Darya K., Radim S., Markéta H. S. a všichni příznivci Bruselské sojky...

PŘEDMLUVA

Milí čtenáři,

kniha, kterou právě držíte v ruce, přibližuje Brusel tak, jak ho nejspíš neznáte. V belgické metropoli jsem neplánovaně prožila několik divokých let. Na začátku jsem o tamním prostředí nevěděla téměř nic. Brusel navíc nemá nejlepší reputaci, to si nebudeme nalhávat. S nálepkou ušmudlaného, nudného místa a nezřídka proklínané základny evropské byrokracie vypadá na první pohled jako město bez identity. Zároveň není bůhvíjakou turistickou hitparádou, kde by se vám magická přitažlivost a historická velkolepost lepily na paty jako třeba v Paříži, Londýně nebo stověžaté Praze s rukopisem Karla IV. a Rudolfa II.

Po čase jsme si s Bruselem dali šanci poznat se navzájem. Mé srdce si nakonec získal hlavně skrytými poklady a báječně roztodivnými lidmi, které jsem tam potkala. Nečekala jsem, že se mi „průtokáč“ lidských osudů, kde se odedávna setkává románská kultura s tou germánskou a kde žije více než polovina obyvatel nebelgického původu, nakonec tak zalíbí. Bez ohledu na šedivé počasí, které nepomáhá udržet úsměv na tváři. Bez ohledu na neutěšenou dobu po tragických teroristických útocích, které v roce 2016 ukázaly, že se Belgičanům situace v radikálnější části muslimské komunity vymkla kontrole.

Rodiště Audrey Hepburn, o němž s láskou zpíval Jacques Brel, připomíná živý kaleidoskop. Pokaždé, když otočíte tím malým krasohledem, spatříte odlišnou realitu. Jako v obrazech surrealisty Reného Magritta. Je to město, kde opravdové lišky dávají bonne nuit (niz. goede nacht) a kde cizincům poměrně dlouho trvá, než proniknou do tamního, navenek chaoticky vypadajícího systému, jenž občas překvapí stěží uvěřitelnými nedostatky.

Stačí přejít silnici a rázem se ocitnete v úplně jiném Bruselu. Tohle je jedna z fascinujících stránek života v tak kosmopolitním území, kde barva pleti, vyznání, sexuální orientace ani národnost nejsou tématem číslo jedna. Jinakost je normou, a protože jsou v Bruselu všichni odněkud, snadno tam zapadnete. Sama Belgie je v dobrém smyslu slova prazvláštní zemí. Krajinou čokolády, silné střední třídy a vysokých daní, kdysi reprezentovanou premiérem, který místo belgické hymny veřejně zapěl tu francouzskou, a kde lidé na Vánoce baští pečeného Ježíška a jako národní symbol oslavují malou sochu buclatého hošíka, co se zašel vymočit. „Pokud si myslíte, že jste porozuměli Belgii, tak jste ji nepochopili,“ prohlásil jednou bývalý britský velvyslanec Jonathan Brenton.

Přesto, že jsem se jako novinářka octila v epicentru mezinárodní politiky, rozhodla jsem se sbírat jiná žurnalistická semínka. A po pár letech dopisování pro deník Právo a vlastní blog Bruselskasojka.cz jsem se odvážila pomyslet na to, že bych mohla vše, co jsem poznala a objevila, svěřit knize. Následující stránky nejsou vědeckou studií ani klasickým turistickým průvodcem. Mohly by však zmírnit kulturní šok a usnadnit aklimatizaci všem, kteří se nějakou (ne)náhodou ocitnou v Bruselu a nechtějí se tam cítit bezradně. Na své si přijdou také zvídaví cestovatelé prstem po mapě i ti svobodomyslní, nevyhledávající organizované zájezdy. Nezapomněla jsem ani na gurmány, gurmety a gastronauty.

Kniha je pro přehlednost rozdělená abecedně do 60 hlavních kapitol. Některé texty jsou delší, jiné jdou více do hloubky, další reportáže nebo glosy mají charakter osobnějšího povídání, nechybějí ani slovníková hesla či faktografické výklady, což dohromady dobře symbolizuje bruselskou rozmanitost. Knížku můžete číst popořádku, nebo si podle chuti a zájmu vyzobávat jednotlivá témata zvlášť. Zkuste tedy na chvíli zapomenout na politiku, lobbisty a teroristy a pojďte se projít mezi secesními skvosty, zajít na třetinku piva gueuze s jedinečnou chutí, nahlédnout do monstrózního Justičního paláce a dát si v překrásných veřejných zahradách kornout lahodně křupavých hranolek s majonézou. Vydáte se po stopách Hercula Poirota nebo Karla Marxe a navštívíte pro Čechoslováky historicky nejúspěšnější Světovou výstavu Expo 1958... Zjistíte, proč se Bruselu přezdívá hlavní město komiksu, co se považuje za tajnou belgickou diplomatickou zbraň, nebo jak se do Československa dostali Šmoulové. S jednou unikátní soškou se podíváte na Měsíc, dozvíte se o pověstném belgickém umění kompromisu i původu bruslení, nezapomenutelných bleších trzích, jazykových dovednostech i prapodivnostech, debužírování a výjimečné lásce k fotbalu, která jednou za čas v Belgičanech zázračně probouzí jejich jinak snadno přehlédnutelnou národní hrdost. A nakonec i na teroristy, politiku a složité bruselské společenské bubliny dojde.

Jak řekla jedna moje kamarádka: „Brusel?! Co na něm chceš pochopit? Na něm není co chápat.“ Brusel se prostě musí zažít.

Tak vám přeji příjemné čtení,

Kateřina Farná

ÚVOD

V českém překladu by se Brusel mohl nelichotivě jmenovat Bažina nebo Mokřad. Původní název města byl totiž odvozen z keltského slova bruocsella či výrazu Broekzelle (niz. broek – mokřad a zelle – osada). Připomíná komunitu, která se usadila u řeky Senne na konci 6. století n. l. Podle legendy byla založena biskupem z Cambrai, svatým Guegerichem (St. Géry), kterému se někdy přezdívá apoštol Belgie. Na ostrově uprostřed bažin nechal postavit kapli. Pár chatrčí se později rozrostlo v osadu, která se stala součástí říše Karla Velikého a následně vévodů Dolního Lotrinska. Ti tam v 10. století postavili pevnost a o něco později první městské hradby. Od roku 1100 bylo místo důkladně opevněno a stalo se sídlem brabantských hrabat, která vládla ještě další dvě století. Město začalo prosperovat, neboť leželo na obchodní cestě mezi Kolínem nad Rýnem a rostoucími vlámskými centry produkce sukna v Bruggách a Gentu. Časem byly bažiny v Bruselu vysušeny, vodní kanály částečně zasypány a na konci 19. století řeka Senne svedena pod zem. V té době se jednalo o mimořádný stavební projekt.

Po smrti Marie Burgundské, jediné dědičky burgundského vévodství, provdané za Maxmiliána I. Habsburského, získali Burgundsko Habsburkové. Za Karla V. se Brusel proměnil v centrum rozsáhlé říše. V 15. století se začaly stavět mohutnější domy, které měly chránit majetek obyvatel bohatnoucích z rozvoje zlatnictví a krajkářství. V roce 1555 přenesl Filip II. sídlo do Španělska a v roce 1566 povstali bruselští poprvé proti španělské nadvládě a katolickému fanatismu. Povstání bylo krvavě potlačeno. Největší urbanistický i architektonický rozmach se odehrál na konci 19. století za megalomanské vlády krále Leopolda II., jehož rukopis zůstává přítomen dosud. Také díky jeho přístupu se stalo z Bruselu epicentrum architektonické secese. Nadto město po staletí zastíněné velkolepostí Paříže nebo Londýna sehrálo v historii posledních 200 let zcela zásadní roli nejen v řadě politických, industriálních a společenských revolucí.

V současné době funguje Bruselský region jako jakýsi dvojjazyčný střed Beneluxu. Město, pokládané za frankofonní, je správním centrem provincie Vlámské Brabantsko a je Vlámy početně obydleno. Patří mezi tři samosprávné celky belgické federace. Zároveň figuruje jako středobod byrokratického soukolí EU i coby hlavní město Belgického království – uměle vytvořeného slepence nazývaného Koninkrijk België (nizozemsky), Royaume de Belgique (francouzsky) a Königreich Belgien (německy). Kromě toho je hlavním městem Vlámského společenství a Valonsko-bruselské federace „Wallo-Brux“ (hl. městem Valonska je Namur).

Pokud považujeme Belgii za vyvažující element na politické mapě Evropy, pak je Bruselský region jakousi neutrální krajinou mezi Vlámy a Valony. Nedotknutelný prostor funguje jako most mezi dvěma zcela rozdílnými entitami, nizozemsky mluvícími Flandry na severu a francouzsky hovořícím valonským jihem, jimž ještě sekunduje německá menšina na východě země. Vzájemnou přízní Vlámové s černým lvem ve znaku a Valoni s kohoutem v erbu zvlášť nezáří, i když se za ta léta, po řadě zažehnaných separačních snahách a vytyčení jazykové hranice, naučili vedle sebe nějak žít. Výrok „My Belgičané“ sotva zaslechnete. Spíš jsou to dvě enklávy sdílející jednu zemi, těžko schopné se na čemkoli efektivně domluvit. Rozpolcenost společnosti dokonale ilustruje jedna jazyková drobnost. Belgického komiksového hrdinu znají po celém světě jako Tintina. Jen Vlámové mu říkají Kuifje.

Samotný Brusel (fr. Bruxelles, niz. Brussel), náležející podle jazykového principu jak k Vlámskému společenství, tak k Francouzskému společenství, se vymyká v mnoha ohledech. Najdeme tam mj. federální belgickou vládu, bruselskou vládu, valonský a vlámský parlament, parlament francouzské komunity. A Královský palác. Sídlí tam více než 2000 mezinárodních organizací, většina hlavních evropských úřadů, Evropský parlament a NATO. Nadto desítky ambasád, vedení důležitých nevládních organizací, 300 regionálních kanceláří, mezinárodní školy. Plus hordy právníků a politiků. Společně s Washingtonem D.C. je to město s největším počtem zahraničních korespondentů a diplomatů na světě – během hlavních evropských summitů se v Bruselu pohybuje rekordní množství žurnalistů. Evropská agenda zaměstnává více než 20 000 lobbistů, neoficiální údaje hovoří až o 60 000. K tomu tam mají profesní zastoupení tisíce spolků – od producentů kukuřice až po gay policisty. V pobrexitové době v Bruselu zahnízdila také nemalá skupina špionů a zpravodajců z celého světa. Ne nadarmo se říká, že v Bruselu je náročnější najít šikovného instalatéra než politika.

V oficiálně bilingvní metropoli na sebe narážejí často zcela protichůdné zájmy, skupiny a vlivy, včetně neustálého vzájemného dohadování Valonů s Vlámy, jejichž separatistické snahy pravidelně probublávají na povrch. Komu by nakonec Brusel po hypotetickém rozdělení země připadl, těžko říct. Nicméně podle mě zůstane unikátním v tom, jak samozřejmě dokáže přijímat lidi ze všech koutů planety, včetně politických uprchlíků. Multikulturní ostrůvek uvnitř Vlámska vždycky žil, žije a nejspíš i nadále žít bude z otevřenosti a liberálnosti vůči nově příchozím. K celé rozdrobenosti musíme připočíst desítky v různé míře (ne)naturalizovaných národnostních menšin, koncentrovaných do prostoru přibližně třikrát menšího, než zaujímá například Praha.

Rozmanitá skladba obyvatel překvapivě souzní s eklektickou bruselskou architekturou. Svou pestrobarevností připomíná havajskou košili. Více než 180 národností hovoří asi 100 jazyky a dialekty. Více než dvě třetiny obyvatel z necelých 1,2 milionu tak snesou označení zinneke, tedy hovorově „ti s nečistou krví“, mající cizí kořeny. Brusel bychom však mohli stěží označit po vzoru amerického New Yorku za „melting pot“, kde se v jednom velkém hrnci dohromady pomíchá všechno to, co si každý odněkud přinesl, až z toho vznikne pořádný guláš. V Bruselu naopak příchozí na své původní kultuře dost lpí.

Nejpočetnější mimobelgické komunity v druhém nejkosmopolitnějším městě zeměkoule pocházejí ze států EU (nejvíce z Francie, Itálie, Španělska, Portugalska, Polska nebo Rumunska), severní a subsaharské Afriky a Turecka. Pospolu drží Poláci, mezi sebou se znají Češi a Slováci, své akce pořádají Němci, Řeky a Portugalce najdete v jejich tavernách. Podobně to mají Afričané nejen z někdejšího belgického Konga a početná muslimská komunita. Znát čistokrevného Vláma a Bruselana se považuje za štěstí. Asi nepřekvapí, že jednou z prvních otázek bývá: „Odkud pocházíte?“ Obvykle následuje, jak dlouho v Bruselu žijete a kde pracujete. Brusel připomíná stát ve státě. A v něm podle vlastních pravidel funguje ještě město ve městě: takzvaný Eurobrusel, kde žijí eurokrati, zaměstnanci evropských institucí a mezinárodní diplomatická komunita.

Takzvaný Bruselský region je shlukem 19 víceméně nezávislých obcí, takzvaných komun. Všechny mají vlastní administrativu a starostu. Dohromady tvoří regionální vládu, která se snaží zastupovat celek na celonárodní úrovni. Pochopit místní samosprávu různojazyčných obcí je pro našince zvyklého na české politické tanečky krapet složitější představení. Správní metropolitní region vznikl během německé okupace za 2. světové války, kdy byly všechny obce svázány do jednoho celku. Po osvobození se na protest jako vlastenecké gesto Brusel opět rozparceloval na komuny, i když na federální úrovni stále sjednocených do většího celku.

Podle pamětníků vypadal Brusel v 70. a 80. letech 20. století jako poměrně nevábné, šedé a nevzhledné město se zcela jinou skladbou obyvatelstva. Už od 19. století Belgičané prahli po tom, aby mohli udávat tón evropské politiky, jenže tu většinou obstarávaly sousední mocnosti. Svou roli v tom pocitu jistě sehrála neutralita, která byla Belgii garantována, ale v kritických okamžicích světových válek nerespektovaná. Přesto mnohokrát v historii Belgičané prokázali svou důležitou roli vyjednavačů a mistrů kompromisu. Až při hledání diplomaticky a geograficky vhodného místa pro sídlo Evropského hospodářského společenství (EHS) přišla jejich šance, aby vystoupili ze stínu Francie, Německa i Velké Británie. Bruselu hrála do karet ideální západoevropská poloha, hodinu vlakem od Severního moře, dvě hodiny od Londýna a přibližně 80 minut od Paříže. Jedním z faktorů nejspíš bylo, že se v oblasti mluví francouzsky. Na konci 50. let 20. století začíná z bruselských kanceláří fungovat EHS a Evropské společenství pro atomovou energii (Euratom). A v roce 1967 se z francouzské metropole do té belgické přestěhovalo i NATO. Status oficiálního sídla institucí Evropské unie získal Brusel v roce 1992. Příchod desetitisíců vzdělaných evropských a armádních úředníků a tisíců diplomatů od té doby zásadně mění bruselský kolorit. Kvůli eurounijním palácům nechali představitelé města srovnat se zemí deset bloků historické zástavby. Brusel začal být díky unijní politice tématem titulních stran a hlavních zpravodajských relací světových médií. Navenek patrnou spokojenost nahlodávala v útrobách mohutně rozpolcená belgická společnost. Občas u starší generace Belgičanů můžete zaslechnout „to oni nám Brusel ukradli“. Na druhou stranu „ti oni“ přinesli a přinášejí do Bruselu nemalé peníze.

Brusel není město, jehož rytmus tepe nonstop. Může působit trochu ospalým dojmem. Nabízí pracovní příležitosti velkoměsta, ale životní komfort maloměsta. V zásadě je tam všude blízko. Například z pohledu Londýňanů nebo Pařížanů schramstnou životní náklady v Bruselu z rodinných rozpočtů výrazně méně. Navzdory bruselské malosti můžete procestovat kus světa, aniž byste opustili hranice města. Nebude vás to stát moc času ani peněz. Stačí nasednout na autobus ze stanice Merode poblíž evropské čtvrti a jet směrem Gare du Midi, odkud do Paříže nebo Londýna vyrážejí mezinárodní expresy. Za třicet minut uvidíte víc kulturní, urbanistické a lidské rozmanitosti než jiní za celý život.

Řada Belgičanů láteří, že je téměř celý Brusel předražený, zchátralý, plný nepořádku a cizáků, samé zácpy, špatné služby, nedostatečná MHD. V centru, kde byste čekali luxusní bulvár a promenády, míjíte zanedbané, plesnivějící opuštěné domy. Na straně druhé vám jiná skupina bude tvrdit, jak kouzelná, kulturně bohatá a fotogenická metropole s chic architekturou to je. Sdílím spíš názor těch, kteří v Bruselu dlouhodobě žijí, že navzdory mediálnímu obrazu se město postupně mění v moderní evropskou metropoli.

„Brusel je tak hnusnej, až je hezkej,“ podotkla česká stážistka Tereza. Ministr dopravy, vlámský socialista Pascal Smet pro změnu Brusel přirovnal k prostitutce: „Je krásný a vzrušující a zároveň může být ošklivý a odpuzující.“ Americký prezidentský kandidát Donald Trump prohlásil, že „Brusel, to je jako žít v pekelné díře.“ O pár měsíců později, už jako nejvyšší muž americké politiky, na návštěvě v této hellhole nazval Brusel „překrásným městem“. Frontman kapely Oasis, zpěvák Noel Gallagher v roce 2015 metropoli ohodnotil jako „strašně nudnou“ a významný belgický kreslíř Philippe Geluck, autor populární kreslené postavičky pana Kočky „Le Chat“, se nechal slyšet: „Odtud pocházím, tam žiji a tam pravděpodobně zemřu. Brusel je anomálie, ale roztomilá. Stejně jako ošklivá přítelkyně, kterou se neodvážíte představit svým přátelům, ale s níž se jinak cítíte velmi dobře.“

ART NOUVEAU a VICTOR HORTA

Kdyby nebylo v Belgii průmyslové revoluce, uhelných dolů a oceláren, rozvoje železnice a celkové industrializace země a kdyby nedosahovala nenasytnost belgického krále Leopolda II. tak ohromné úrovně, nezrodilo by se v Bruselu architektonické art nouveau[1]. Peníze by netekly belgickými kanály buržoazii a finanční honoraci do Bruselu, nýbrž do Paříže, kde v té době pobýval průkopník art nouveau, Belgičan Victor Horta. Do Bruselu se vrátil na konci 19. století, protože vycítil velkou příležitost v odvážných a bohatých investorech, v nové generaci podnikatelů a průmyslníků. Smutnou pravdou je, že belgické art nouveau (1880–1914) živila krev milionů Konžanů zotročených pod hrůzovládou ambiciózního Leopolda II. jedním z nejkrutějších koloniálních režimů v novodobé historii lidstva (více v kapitole Královská rodina).

Majitel ohromného šedivého plnovousu byl maximalista, přezdívaný Le Roi urbaniste, tedy Král urbanista. Z malého města chtěl udělat skutečnou metropoli pařížského střihu a směrem k sousedním mocnostem tím demonstrovat sílu a bohatství mladé země. V duchu „jsme malí, ale máme sílu“, byly vystavěny celé čtvrtě, velkorysé bulváry a rozlehlá náměstí. U grandiózních avenues potřebovali noví boháči ještě skvostné domy. A tak do Bruselu přijela řada architektů neotřelých myšlenek, pro něž Brusel znamenal ideální píseček na hraní.

Díky souhře mnoha okolností se z Bruselu stalo hlavní město hnutí art nouveau, u nás známé jako secese, původně dekorativního slohu spjatého s uměleckým řemeslem, které vzniklo jako protest proti těžkopádným historizujícím tradicím v umění i jako reakce na bouřlivý vývoj anglického průmyslu a strojové velkovýroby. Nový styl měl zásadní vliv na celou evropskou uměleckou scénu. Počtem secesních staveb se stala kosmopolitní metropole unikátní. Během chvíle avantgardní styl Brusel zaplavil. Byl konec 19. a počátek 20. století v takzvané Belle Époque („Krásné době“), kdy slovy šansoniéra Jacquese Brela Brusel „bruseloval“. Nová estetika propukla v městské části Schaerbeek, dále kolem prestižní Avenue Louise, v centru Anderlechtu a v Laekenu. Secesní poklady a mistrovská díla Victora Horty najdeme rovněž v Ixelles, Uccle a Saint-Gilles. Jeho úplně prvním secesním městským domem byl Maison Autrique (niz. Autrique Huis, Chaussée de Haecht 266) z roku 1893. Už exteriér s novými materiály, tvary a velkými okny přinášejícími dovnitř hodně světla naznačoval zásadní změnu.

Hlavním iniciátorem celého stylu byl Horta. Rozvinul nové estetické a technické možnosti skla a oceli. Tvrdíval: „Když máte ocel, nepotřebujete zdi.“ Železnou konstrukci neschovával, ale hrdě ukázal jako prvek zdobící interiér. Díky ní dokázal novátorsky otevřít prostor a přinést dovnitř více denního světla. Předchůdce slovutného Le Corbusiera, autora prostorového konceptu tzv. volného plánu (plan libre), propojil vnitřní i vnější prostor, aby podpořil vzdušnost interiéru. Srdcem Hortových staveb se stalo působivě zdobené schodiště, dříve pouze funkčně propojující patra a pokoje, nyní povýšeno na svébytnou součást interiéru. Horta byl géniem své doby. Miloval ho Alfons Mucha i Jan Kotěra, ovlivnil mnoho dalších tvůrců. Hlavní představitel pařížského art nouveau Hector Guimard nejdříve viděl Hortovo bruselské dílo, až pak nový styl dovezl do metropolitní Paříže.

V mnoha ohledech inovativní obydlí ve Schaerbeeku zdaleka nedosahovalo úrovně revolučního Hôtelu Tassel (Tasselův dům; Rue Paul Emile Janson 6, foto na str. 18), jenž vznikl ve stejné době a kde mohl Horta zcela popustit svou fantazii a um, neboť jej neomezovaly finanční možnosti klienta. Hôtel Tassel je považován za historicky první stavbu zcela vytvořenou ve stylu art nouveau. Přestože měl Horta po ruce nejlepší řemeslníky a návrháře, včetně mistra vitráží Tiffanyho, domy do posledního detailu, fasetky, navrhoval sám, včetně zvonků a venkovních „odrbávačů“ na boty, které vypadají samy o sobě jako malá umělecká díla. Jeho první významnější klient, vědec Emil Tassel byl stejně jako Horta členem Svobodných zednářů. Tassel žil jen se svou matkou a sám pro sebe chtěl postavit velmi speciální dům. A Horta jej překvapil něčím v té době nevídaným.

Než vešli první hosté do Hôtelu Tassel, upoutaly jejich pozornost dveře umístěné ve středu fasády. Na konci 19. století takovému řešení lidé moc nerozuměli, protože obvykle dveře napravo nebo nalevo vedly rovnou do nějaké místnosti. Najednou mohli vstoupit do prostoru uprostřed domu, nadto zalitého veškerým možným denním světlem propouštěným prosklenou střechou. Před nimi se rozprostřelo obrovské schodiště. Ocitli se v oživlé, intimní a elegantní zimní zahradě plné světla[2]. Skoro jako v katedrále zůstali šokováni plasticitou prostoru. Hôtel Tassel měl okamžitý úspěch. Na dům se jezdili dívat lidé z celé Evropy. A pionýrovi nové architektury se začaly hrnout další zakázky.

Horta měl v Bruselu štěstí na klientelu. Jednou z nejprivilegovanějších byla rodina chemika, průmyslníka, filantropa a jednoho z nejbohatších Belgičanů, magnáta Ernesta Solvaye (více v kapitole Solvayův klan). Nepatřil mezi Svobodné zednáře, jako mnozí zámožní té doby, ale líbil se mu Hortův styl. Když se jeho syn Armand oženil s dcerou stavitele lodí, rozhodli se Solvayovi postavit své zimní sídlo u nové bruselské třídy. Nechtěli stejný dům, jako měla tehdejší buržoazie, požádali proto Hortu, aby vymyslel něco nepřekonatelného, kde použije nejnovější technologie a nejdražší materiály. S dodatkem, že rozpočet není téma. A Horta vyčaroval vizuální ohňostroj. Něco takového se vidí málokdy a já jsem měla veliké štěstí, že jsem se do Hôtelu Solvay mohla alespoň jednou v životě podívat.

V té době byl Hôtel Solvay, jeden z největších domů na pompézní Avenue Louise 224, přelomový nejen technickými vymoženostmi a exkluzivními materiály (23 různých druhů mramoru, 17 druhů dřeva). Jako jeden z prvních elektrifikovaných domů měl například dva systémy cirkulace čistého vzduchu. Hned u vchodu zaujmou mohutné kožené sedačky. Za nimi se skrývá malé tajemství – speciální vyhřívání, aby se obyvatelé domu a jejich hosté po vstupu mohli zahřát. Dobrý vzduch v interiéru byl v té době žádoucí. Lidé měli strach z různých neduhů a infekcí. Zejména po vypuknutí epidemie tuberkulózy. A to je také podle odborníků důvod, proč jsou v místnostech oblé rohy – aby se tam nemohl tak snadno usazovat prach s bacily.

Poznávacím znamením Hortova rukopisu byla maximální snaha o symetrii a soulad, která se často promítla do dveří, které nikam nevedly, ale harmonicky ladily se zbytkem interiéru, měnícím se v závislosti na denní době. Stoupáte ohromným otevřeným schodištěm jako v opeře ve stylu „vidět a být viděn“. Výmalba záměrně přechází od červené a oranžové k okrové a světle béžové, každé etáži dodává jinou atmosféru. O Hortovi se říkalo, že byl perfekcionista a workoholický maniak. Například sedmkrát předělával návrh dveří, než s nimi byl plně spokojen. Svým přístupem si vysloužil přezdívku slowly man, pomalý muž. Dělníci nemohli jeho domy stavět jako na běžícím pásu cihlu po cihle: všechno včetně železného skeletu se vyrábělo na míru. Nestíhalo se. Solvayův dům, 15 metrů dlouhý a 25 metrů hluboký, se stavěl v letech 1895 až 1903.

Hortovo umělecké vidění směřovalo především k synergii, propojení všeho. Až pak řešil účel. Lampy jako popínavé rostliny v pralese, nádherně zdobená topení, nenápadné vestavěné skříně, posuvné stěny. Pán domu ve své pracovně uzavíral obchody ve stoje u vysokého dřevěného „pulto-stolu“. Razil heslo, že čas jsou peníze, takže jen sekretářka mohla vsedě zapisovat na stroji. Překvapí koupelna s naklánějícím se umyvadlem jako v parnících, vyhřívanými držáky na ručníky a s velkou vanou, což bylo na tehdejší poměry docela nezvyklé. Ani honorace se tenkrát často nekoupala. Používala těžké parfémy a hlavně se několikrát denně převlékala. A toalety? Jedna zabudovaná jakoby do obložení, druhá schovaná ve vestavěné skříni. Elegantní řešení.

Během okupace za 2. světové války zabrali dům Němci. Paní Solvayovou nechali bydlet v kuchyni. Roku 1944 dopadla kousek odtud bomba. Dům přežil, ale Tiffanyho prosklený strop byl kompletně zničen. Nemovitost nyní patří rodině Wittamerů, specializující se na šití luxusních svatebních rób. Ostatně řada mimořádných art nouveau a art deco domů zůstává v soukromém vlastnictví. Hôtel Solvay je s dalšími třemi Hortovými stavbami na seznamu UNESCO. Bohužel mnohé pozůstatky secesního dědictví byly zničeny, když vyšel tento architektonický styl z módy a ukázal se velice nákladným na opravu i údržbu. Hlavně však takové budovy skýtaly omezené možnosti pronájmu. A Belgičané domy a byty pronajímají velmi rádi. V polovině minulého století byla navíc secese považována za nevkusný styl, projev dekadence fin de siècle („konce století“).

Dohromady Horta konstruoval přibližně stovku domů a divokou výstavbu započatou během rozmachu města před Expo 1958 (více v kapitole Expo 58 a Atomium) nepřežilo 70 % z nich. Štěstí například neměl Hortův největší projekt Lidový dům (fr. La Maison du Peuple), vytvořený na zakázku belgické Dělnické strany, s elegantně zakřiveným proskleným průčelím a moderně řešeným interiérem (více v kapitole Bruselizace). Konstrukce byla vyrobená z více než 600 000 kilogramů oceli. Pětatřicet řemeslníků na ní pracovalo osmnáct měsíců. Budova, dokončená v roce 1899, byla díky nezvyklé kombinaci cihel, skla a oceli považována za Hortovu vrcholnou práci.

Jeho dalším mistrovským dílem je Hôtel van Eetvelde[3]. Vznikal v letech 1895 až 1897 pro Edmonda van Eetveldeho, poradce krále Leopolda II. a generálního sekretáře Svobodného státu Kongo. Van Eetvelde byl jedním z nejbohatších Belgičanů. Jeho dům byl padesátkrát dražší než obvyklé stavby té doby. Horta budovu dvakrát na žádost rodiny rozšířil: na jednu stranu přidal panu majiteli kanceláře, na druhou byty jeho dcerám. Zvenčí, podobně jako ostatní Hortovy architektonické výtvory, působí Hôtel van Eetvelde v současném bruselském stylovém mišmaši až nepatřičně obyčejně. Zato uvnitř oněmíte úžasem. Opět dominuje odhalená ocelová konstrukce a schodiště, které vede do jardin d‘hiver (tj. zimní zahrady) v přenádherně zdobené skleněné kopuli od americké hvězdy Tiffanyho. Majitelova choť nesnášela „zápach kovu“, což mezi manželi vedlo k neustálým hádkám, které snad mírnila vůně exotického dřeva, drahé kůže – a peněz. Van Eetvelde hodlal ze svého sídla udělat výstavní síň nejluxusnějších koňských materiálů. Miliardář neopomněl onyx, který nejvyšší vrstvy té doby milovaly nejen pro jeho optické vlastnosti. Také v tomto případě architekt maximálně využil každé místo v domě, jak dokazují skrytá zadní schodiště vedoucí z kuchyně do jídelny. Dům měl podobně jako ostatní Hortovy stavby svou budoucnost ohroženou. Z investorského hlediska je jeho zpeněžení jako celku mnohem méně výnosné, protože při zachování stavby ji nemůžete snadno přebudovat na nájemní byty tak, jak se děje v běžných řadovkách. Dům nakonec zachránila skupina filantropů. Nyní slouží k reprezentačním účelům jedné soukromé firmy.

Výše jmenované stavby nejsou, kromě Hôtelu Solvay, veřejnosti běžně přístupné. Jednou za rok je lidem otevře BANAD festival. Pokud však toužíte vidět Hortovo umění v nejčistší podobě kdykoli během roku, pak zavítejte do Hortova muzea (Musée Horta; Rue Américaine 23–25), dvojdomu vybudovaného z jeho vlastního sídla a studia. Z ulice je téměř nerozlišitelné od ostatních domů, ale uvnitř se zastavil čas. Horta tam pobýval a pracoval až do roku 1919, veškeré vybavení, vitráže a nábytek jsou původní. Další důležitou zastávkou, rovněž otevřenou po celý rok, je Belgické centrum komiksu (fr. Centre Belge de la Bande Dessinée; Rue des Sables 20 , foto v kapitole Komiks - Po Hergého stopách). Dlouhá budova s mírně zaoblenou fasádou postavenou ze dvou různých druhů kamene, přičemž spodní vrstva fasády je z tzv. modrého kamene. Původně sloužila vyhlášenému prodejci látek. Showroom navštěvovala vybraná klientela, kterou nyní vystřídali milovníci kreslených příběhů. Každý kousek vzdušného a světlem odlehčeného interiéru reprezentuje jedinečné řemeslné dovednosti: dřevěná zábradlí, mozaiková podlaha vypadající jako do kruhů rozvlněná vodní hladina a uprostřed foyer skutečný kandelábr.

Bazilika Sacré-Coeur: Největší art deco stavba v západní Evropě

Oč zářivěji se baronovi Victoru Hortovi dařilo v pracovním životě, o to víc trpěl v soukromí. Už jako osmnáctiletý mladík zažil první větší vztahové trauma. Pro špatné způsoby vyloučený student hudební školy v Gentu měl poměr se sousedovou dcerou. Otěhotněla, ale jejich vztah skončil Hortovým odchodem do Paříže. Po návratu do Belgie se poprvé oženil, jenže manželka ho podváděla s jeho kamarádem. Následoval rozvod. Starosti mu dělala jeho dcera z prvního manželství. Trpěla psychickými problémy, které tlumily velké dávky medikamentů, až se na lécích stala závislou. Horta se o ni staral do doby, než se provdala za švédského pianistu a odstěhovala se z domu. Ještě před otcovou smrtí spáchala sebevraždu. Část první světové války architekt přežil v Británii. Chtěl se vrátit domů, protože prohlašoval, že Němci jsou barbaři, kteří zlikvidují krásné belgické domy. Ale vymluvili mu to, a tak se dostal do USA, kde strávil čtyři roky. Trmácel se po Americe, pozoroval, jak jsou strukturována americká města, a začal pracovat na úplně jiném konceptu.

Když přijel zpátky do Bruselu, kde art nouveau střídalo střídmější art deco, byl to úplně jiný Horta. Pustil se do konstrukce Palais des Beaux Arts (Bozar; Rue Ravenstein 23), postaveného už ve stylu art deco. Nový Hortův rukopis se projevil také v návrhu hlavního vlakového nádraží Gare Central, i když se ani v něm nevzdal svého pečlivého uvažování o plynulosti prostoru, kdy navrhl několik různých východů a vchodů do dalších pasáží. Obě veřejné budovy naprosto kontrastují s předchozími, okázale zdobenými. Vlnité linie vyměnil za jednodušší geometrické. Například v případě Bozar se musel vypořádat s mnoha omezeními: palác měl být vybudován v zóně s velkými výškovými rozdíly mezi horní a dolní částí Bruselu. Navíc výška nejvyšší fasády nesměla bránit výhledu z královského paláce. Výsledkem je obrovský, mnohaúrovňový kolos. Ve svých vzpomínkách ho architekt označil za vrchol své kariéry. Bez pochyb jsou to architektonicky nejcennější monumenty takzvané muzejní čtvrti Mont des Arts.

Následovníků měl Horta hodně. Stavěli soukromá sídla i kavárny s velkými kulatými okny, za nimiž dodnes sedávají postarší belgické dámy se svými psíky. Žádný z těchto architektů už však nedosáhl Hortovy úrovně ani jeho renomé. Za zmínku nicméně stojí ještě pár dalších skvostů: Santanoyův secesní obchodní dům Old England (1899), dnes Muzeum hudebních nástrojů se skvělou sbírkou i vyhlídkou na Rue Montagne de la Cour 2, dechberoucí a zřejmě nejužší secesní dům, jaký jsem kdy viděla, Maison de Saint-Cyr (Square Ambiorix 11, foto níže), Hôtel Max Hallet s magickým interiérem (Avenue Louise 346), Hôtel Hannon (Avenue de la Jonction 1) nebo autentická kavárna starých dob Le Cirio, kam rádi na drink chodívali burzovní makléři (Rue de la Bourse 18).

Vysoce dekorativní styl přestal klienty bavit, protože ho najednou bylo všude hodně a mohli si jej dovolit i méně movití. Už nebyl exkluzívní. Hnutí, které trvalo asi třicet let, skončilo první světovou válkou. Přišlo art deco[4]. Jeho krásným příkladem je apartmánový Palais de la Folle Chanson z dílny architekta Antoina Courtense, jedna z prvních výškových budov v Bruselu. Kousek od opatství La Cambre (Boulevard General Jacques 2) měla přitáhnout buržoazní společnost k bydlení v apartmánovém domě. Brusel totiž neměl tradici v takovém typu bydlení, jaký známe třeba z Londýna, Paříže nebo Berlína. Belgičané byli vždycky zvyklí bydlet ve vlastních domech, proto se architekti snažili vytvořit takové estetické kvality, které by zaujaly majetné klienty a daly jim určitý společenský status.

Art deco lahůdkou zůstává apartmánový Résidence Palace (od architekta Michela Polaka; Rue de la Loi 175) v bývalé Leopoldově čtvrti, kde původně bydlely zazobané vdovy a zámožná buržoazie. Dnes je napojený na extravagantní prosklený palác Evropské rady a Rady EU, přezdívaný Van Rompuyovo[5] vejce, jehož plášť – vytvořený z recyklovaných okenních rámů různých tvarů a posbíraných z celé Evropy – chrání jednací sály ukryté do působivě nasvíceného obřího vejce. I když je v současné době Résidence Palace trochu stranou pozornosti (sídlí tam mj. mezinárodní tisk), tehdy to byla ohromná událost. Překvapivě souvisela se změnami v sociálním systému roku 1919. Poprvé v historii byly totiž oficiálně upraveny pracovní podmínky pomocného služebnictva, jehož služby se tím výrazně prodražily. A tak zájemci o bydlení v Résidence Palace, což byly původně tři velké bloky domů, s deseti restauracemi, terasami, obchody, tenisovým kurtem na střeše, art deco kinem – dnes už posledním s původním vybavením, jaké v Bruselu najdete – a bombastickým, v rámci prohlídek přístupným bazénem, začali slyšet na to, že život ve velkých vilách je zbytečně drahý a že tady mohou služebnictvo sdílet. K mání byly apartmány i s dvaceti ložnicemi. Město ve městě dvacátých let minulého století lákalo řadu bohatých Židů a inspirovalo Davida Rockefellera, který tento typ bydlení přenesl do centra New Yorku. Během druhé světové války palác okupovalo německé gestapo.

TIP Festival BANAD umožňuje nahlédnout do architektonických skvostů, které zcela změnily uvažování o estetice. Koná se v Bruselu obvykle v březnu během tří týdnů (organizují se speciální prohlídky s průvodcem, projížďky na kole i v mikrobusech). Při procházce městem se pozorně dívejte na zajímavé fasády bruselských domů, kde se zpravidla na přední straně objevuje jméno nebo podpis architekta. Koncentrovanou secesní krásu ukrývá jedna z ulic v předměstské části Antverp-Zurenborg (kousek od hlavního vlakového nádraží, v ulici Cogels-Osyleyi).

Palác Stoclet

Hvězdná architektura, na půli cesty mezi art nouveau a art deco, z dílny českého rodáka Josefa Hoffmanna se tyčí u jednoho z širokých bruselských bulvárů. Palác Stoclet (fr. Le Palais Stoclet, niz. Stocletpaleis) na Avenue de Tervueren 279–281 nelze přehlédnout. Kolosální objekt je třešinkou na dortu sladkého secesního kvasu. Palác a jeho rozsáhlá zahrada byly budovány v letech 1905 až 1911 pro bankéře a sběratele Adolpha Stocleta, jenž sídlo věnoval své mladé ženě Susan. Hoffmann dostal volnou ruku, a to bez jakéhokoli limitu (v současné době se hovoří o hodnotě budovy a jejího vybavení ve výši kolem 100 milionů eur). Vnější plášť budovy je kompletně pokryt bílým mramorem zdobeným pozlacenými lištami – jediný svého druhu v Bruselu. S celým mobiliářem včetně příborů a vnitřní výzdobou, mimo jiné s původní rozměrnou malbou od Gustava Klimta, jehož estetika je patrná v celém objektu, vila reprezentuje koncept l’œuvre d’art totale, německy Gesamtkunstwerk, tedy integrální či souhrnné umění[6]. Vila, zapsaná na seznamu UNESCO, zažila nejen nablýskanou buržoazní smetánku, ale rovněž významné hosty. Takzvaná le livre d’or, tj. zlatá kniha návštěv, obsahuje jména jako Jean Cocteau, Sacha Guitry, Igor Stravinskij nebo George W. Bush. Do roku 2002 vilu obývala rodina Stocletů. Od smrti mecenášovy dcery Anny se různí dědicové dožadují před soudem svých práv.

BELGIČANÉ

O Rakušanech se říká, že jsou to malí Němci, o Češích, že zase malí Rakušáci. A o Belgičanech? O těch se tvrdí, že neexistují. Něco na tom je. Zemi neurčuje jeden jazyk. Sdílejí ji dva hlavní jazykově i mentálně odlišné národy: jižní části obývají frankofonní Valoni (kolem 40 % obyvatel země) a severní nizozemsky, respektive vlámsky hovořící Vlámové (necelých 60 % Belgičanů). K tomu ještě musíme připočítat maličkou německou komunitu na východě, která představuje asi 1 % obyvatelstva, a multikulturní Bruselský region, kde se Vlámové a Valoni dělí o svou metropoli s desítkami nejrůznějších národností a početnou eurounijní úřednickou armádou.

Už básník a politik Jules Destréé v roce 1913 v otevřeném dopise králi Albertovi I. napsal: Il n’y a plus de Belges (Žádní Belgičané nejsou). Ani současní Belgičané v udržení celku moc nevěří a takzvané belgictví jako charakteristické národní rysy (fr. la belgitude) navzdory mnoha snahám v této evropské křižovatce příliš nezakořenilo. Belgičané mívají tendenci sami sebe zmenšovat. Ve skutečnosti tahle země není až tak malá ani placatá, jak si její obyvatelé občas myslí. I když si možná někdy vzpomenou na výrok (ne)slavného „krále Belgičanů“ Leopolda II.: Petit pays, petites gens (Malá země, malí lidé).

Takže kdo vůbec Belgičané jsou? Těžká otázka, protože dostat se do Belgičanovy duše je jako proniknout pod povrch pravého diamantu. Belgičan je ve skutečnosti buď za a) Vlám, b) Valon, c) Němec, d) Francouz, e) Konžan, f) Turek, g) Ital a tak dále... Když se jich optáte, co pro ně znamená „být Belgičanem“, téměř vždy vám odvětí, že nic: že jejich vlastní otec je té národnosti, matka oné, babička byla úplně odjinud a oni se cítí být spíš Evropani. Pátrání po belgické mentalitě je detektivní práce hodná Hercula Poirota, vždyť cestou do práce máte větší šanci potkat sněžného muže než „čistokrevného“ belgického Bruselana. Zeptáte-li se Belgičanů, jak by charakterizovali typického soukmenovce, většinou jen pokrčí rameny s tím, že nad tím nikdy moc nepřemýšleli a že stereotypy nemají rádi.

Nezbývá mi než se pokusit s pomocí zkušeností mých kamarádů a známých o nějakou zevrubnější charakteristiku na vlastní pěst. Pro pochopení bruselských reálií je to celkem zásadní. Na mysli přitom mám slova cestovatele Dana Přibáně, že žádný názor, ať už na člověka, národ či zemi, nelze považovat za jediný, stoprocentní a neměnný. Belgičané jsou jako celek tolerantní společností. S vědomím, že zespodu na ně naléhá obrovská Francie, ze severu na ně tlačí Nizozemci a z východu Němci. Přitom jistá averze vůči rozpínavé sousední Francii Vlámy a Valony spojuje. Nicméně kdyby náhodou došlo k rozdělení, sotva se půjdou Valoni doprošovat Francie, aby je vzala pod svá křídla. Možná by se raději přidali k Britům. Už jednou anglická spisovatelka natropila problémy, když si o francouzsky hovořícím detektivovi řada lidí myslí, že je z Francie namísto z Belgie (více v kapitole Hercule Poirot). Podobně to je s Jacquesem Brelem, Tintinem, Georgesem Simenonem... Vlámové se naopak přiklánějí k severním sousedům, kteří shodou okolností mluví téměř stejným jazykem, akorát si na ně stěžují, že jsou držgrešle. Což je vtipné, protože totéž se říká o samotných Vlámech, kteří by pro dobrý plat údajně poslali syna i na vojenskou školu do Severní Koreje, jen kdyby to sypalo.

Typický Belgičan je člověk geneticky smíchaný z mnoha kultur a znalý řady jazyků, mezi nimiž se nezdráhá sebevědomě přepínat. Dobře snáší jazykové chyby cizokrajných mluvčích, v čemž se značně odlišuje od Francouzů nebo Angličanů, kteří vám v konverzaci obvykle neodpustí ani jedno měkké „n“ – i kdyby ho ve svém jazyce měli. Celkem s jistotou můžu napsat, že Belgičané opravdu netrpí přehnaným národnostním cítěním, s výjimkou fotbalových šampionátů, kdy se v nich zázračně probudí jejich belgické já. Jsou to pragmatici. Dokážou prodávat emblém fotbalových Rudých ďáblů i na tácku pod svíčku a ponožkách stejně jako mít belgickou trikolóru na hadrech na uklízení.

Belgičané v sobě neživí ani výraznější rasově-náboženské předsudky. Ostatně bez potomků Maročanů, Alžířanů nebo Afričanů by belgický fotbal neměl tak mezinárodní zvuk. Naopak je jim vlastní poměrně vysoká míra tolerance vůči všelijaké jinakosti – minimálně Bruselané a obyvatelstvo větších měst. Jestli je to dar, nebo naopak zmar, je na posouzení každého, nicméně vnější rozdílnost je na malé vlámské vesnici úplně stejně (vz)rušivým podnětem k hovorům jako v jakékoli české nebo slovenské vísce.

Belgičanům v krvi koluje čokoláda a umění kompromisu a improvizace. Nepodléhají laciným emocionálním výlevům. Historie několikrát potvrdila, že jsou mistry v nacházení zlaté střední cesty a uzavírání dohod ve stylu „dohodněme se, že se dohodneme“. V zemi tak národnostně a zájmově po generace roztříštěné se není ani čemu divit. Jsou to sjoemelaars, podšívkové, kteří si dokážou vždycky nějak poradit. Mají zijn plan trekken (fr. tirer son plan) – umí se zařídit po svém, zachránit se za všech okolností, vyvléct se z bitvy a jít dál svou cestou... Zajímavým příkladem belgické politické kreativity je jednodenní abdikace belgického krále v dubnu 1990, kdy ani napotřetí nepodepsal zákon legalizující potraty, který se v ten den schvaloval, ale zároveň ho nechtěl blokovat... A tak na několik hodin odstoupil ze své funkce (více v kapitole Královská rodina).

„Čím nestabilnější počasí, tím klidnější lidé. A naopak,“ prohlásil jeden můj dobrý kamarád. V této zemi to rozhodně platí. Belgičané jsou pohodáři každým coulem, z ničeho si nedělají těžkou hlavu a nepodléhají hysterickým záchvatům. Žádné panoptikum pesimisticky nasupených a kyselých ksichtů. Belgičané jsou na rozdíl od Čechů méně přednaštvanými škarohlídy a remcaly. Nenechávají se příliš strhnout emocemi, málokdy od nich zaslechnete plamenné řeči nebo agresivní politické komentáře. Belgičané jsou až takoví diplomati, že je nadlidský výkon z nich při osobním hovoru dostat jasný postoj na cokoli ohledně politické konstelace. To přece „oni“ (politici) si to nakonec stejně udělají po svém... Například to, že neměli vládu více než rok, jim bylo většinou docela putna.

Belgičané pracují, aby dobře žili. Například neříkají „musím být v práci“, ale „chci být v práci“. V některých firmách udržují tradici, že nepropouštějí nejstarší zaměstnance, protože by to firmě přineslo smůlu. V Belgii také nikdo moc nespěchá, a tak i nakupování čehokoli trvá dlouho. Prodavačky jsou milé, usměvavé a rády pomohou – až si dočtou noviny, přestanou se bavit s kolegou nebo si vyřídí soukromý telefonát. Netrpělivost v této zemi prostě není zvykem. Místo toho investují do kvalitního vzdělání, do dobrého jídla a cestování. Starší generace Belgičanů obdivují Václava Havla i to, jak se podařilo bez referenda a vyhrocenosti rozdělit Československo. Někdy mohou působit snobsky. Záleží jim na tom, aby obědvali ve správných restauracích a šili u správného krejčího. Zároveň budou u ostatních pokrytecky kritizovat snobství. Předstírání je jeden z hříchů v belgické společnosti.

Podle zprávy vypracované OSN v roce 2018 žijí v převážně katolické a liberální Belgii jedni z nejšťastnějších obyvatel na planetě. Lidé v Belgii jsou k sobě ohleduplní a zdvořilí, málokdy vidíte neomalené chování. O Češích se traduje, že jsou mixem charakteru pohádkových kreslených figur Ondřeje Sekory: Ferdy Mravence „práce všeho druhu“ a Brouka Pytlíka „všudybýlka a všeználka“. Belgičané mají podobně jako Češi rádi kutilství a zahrádkaření stejně jako jsou experty na každou prkotinu. Řekla bych však, že Belgičanům není vlastní česká nabubřelá pupíkovost. Belgičané se okatě nechlubí svými úspěchy ani velkohubě neprezentují to, co v minulosti dokázali. Zapomněli například na ohromný příběh jediného uměleckého díla na Měsíci, který pro americké astronauty vytvořil belgický sochař (více v kapitole Padlý astronaut).

A zdá se, že na rozdíl od Česka v Belgii nespácháte politickou ani profesní sebevraždu tím, že byste někoho místo „pane inženýre“ oslovili „pane magistře“. Navíc onen belgický manažer s třemi akademickými tituly z prestižních univerzit je nejspíš nebude mít napsané ani na své vizitce. V Bruselu většinou stačí oslovení Monsieur/Madame, při náhodném setkání na ulici vám lidé běžně tykají.

Mají smysl pro humor a sebeironii, jak ukazují desítky belgických slavných komiksů (více v kapitole Komiksy), ale neumí si ze sebe udělat tak drsnou srandu a jejich humor netrhá rekordy v morbidnosti nebo cyničnosti. Když bylo po bombových útocích v Bruselu nejhůř, naordinovala si země smích jako protilék na teroristickou rakovinu. Džihádistům namísto klasicky vztyčeného prostředníčku ukazovali smažený bramborový hranolek. „Dělejme vafle, ne válku,“ vzkazovali taky. S Belgičany nás spojuje nejen chuť na pivo a slanečky, ale také zdravý selský rozum. V obou zemích se denní realita celkem pravidelně stává absurditou. „Jsme snad jediný stát na světě, který se vůbec diví, že existuje,“ vyřkl kdysi belgický novinář a spisovatel Daniel de Bruycker. Obyvatelstvo Belgie je poměrně organizované, nevadí mu stát ve frontách na cokoli. Předbíhání však vítáno není! Zároveň jsou proaktivně občanskou společností, v níž kvete dobrovolnictví a stávky.

V oficiálních turistických průvodcích se někdy o Belgičanech píše následující charakteristika: protestanský sever, katolický jih, jazykově rozštěpení, pragmatičtí, trpěliví, Vlámové nemají v oblibě Valony (a naopak), nesnášejí spěch, obezitu, jsou šetrní, mají víceméně rádi Evropskou unii, různé druhy piv a sendviče. Valoni bývají považováni za bujaré bonvivány ve stylu hlavně žádný stres, c’est comme ça, c’est la vie (to je prostě život). Vlámové naopak za dříče s vysokou produktivitou práce. „Flanďáci“ vyznávají spíše německé pünktlich a ordnung, cílí na výkon, postavení, peníze, k čemuž mají dopomoci ty nejlepší školy. A egalitární postoje. Svým ženám možná vlámští muži nepomohou s těžkým nákupem, ale spolupéči o miminko berou jako samozřejmost. Jak píše Antony Mason ve své útlé knížce Xenofobův průvodce mezi Belgičany (v originále Xenophobe‘s Guide to the Belgians): „Vlám přemýšlí, jak by mohl pracovat víc, aby měl víc peněz. Naproti tomu Valon chce pracovat míň a vydělávat víc.“

Obě hlavní národní entity nemají kromě královské rodiny, zahraničních ambasád, armády, sportovních hvězd nebo národní fotbalové reprezentace mnoho společného. Politické strany i televizní a rozhlasové stanice fungují separé. Podobně jako veřejné školství. Vlámská veřejnoprávní stanice VRT sdílí s tou francouzskou RTBF velkou budovu v Bruselu, která stojí asi dva kilometry od institucí Evropské unie. Frankofonní novináře od vlámských kolegů dělí nejen jazyková bariéra, ale také ohromně dlouhé chodby. Obě stanice vysílají na sobě nezávislý obsah. Národní dvojjakost se projevuje kromě jiného tím, že obě jazykové mutace deníku Metro, vycházející v Bruselu, se od sebe obsahově liší zejména v titulní straně. Např. v době krize se zavíralo ve Vlámsku hodně průmyslových podniků, zejména automobilek. Jednoho dne byly titulky následující: Zavírá velká automobilka v Genku – tisíce lidí přijdou o práci (vlámská); Chystá se reforma francouzského pravopisu (francouzská). Vedení těchto redakcí se nedokázala shodnout ani po teroristických útocích. Anglický ekonom a filozof John Stuart Mill už v polovině 19. století tvrdil, že národ, který nemá společný tisk, neexistuje.

Vlámové často neznají valonské televizní a popové hvězdy. A naopak. Vzhledem k deštivějšímu počasí, skautské tradici a zvyku doma i ve školách příliš netopit mají oba národy stále plné nosy. Prochladlá těla rádi rozehřejí na tanečních kurzech tanga nebo salsy, případně ozdravným pobytem na Kanárských ostrovech. Vlámové a Valoni nestojí vyloženě proti sobě, ani se na sebe navzájem nedívají skrz prsty. Léta žijí vedle sebe a drtivá většina z nich v tom chce pokračovat. I když připouštějí, že možná jednou na rozpad království dojde. Existují valonsko-vlámské rodiny, kdy se lidé potkávají a jejich děti jsou v ideálním případě minimálně bilingvní, ale touha vzít si někoho takzvaně z druhého břehu už rozhádala nejednu rodinu.

V podloží belgického království stále doutnají staré křivdy. Vlámové nemohou zapomenout frankofonním Valonům jejich povyšování z dob, kdy byl jih Belgie prosperujícím důlním a ocelářským krajem, kdy frankofonní a vzdělanější buržoazie osídlila vlámský Brusel a kdy Vlámsko bylo naopak zaostalou a chudou zemědělskou oblastí[7]. Až do konce první světové války byla navíc jediným úředním jazykem v zemi francouzština, ačkoliv Vlámové byli a jsou početnější (více v kapitole Politika). Belgická ekonomická mapa se zásadně změnila v sedmdesátých letech minulého století. Ve Valonsku se postupně zavřely doly a hutě, z čehož se region dodnes nevzpamatoval a nezaměstnanost je tam stále vysoká. Dříve sedlácké Vlámsko přilákalo investory, vybudoval se vodní dopravní kanál z Bruselu do Antverp a nového přístavu Zeebrugge a celý kraj začal po staletích útlumu růst. Od té doby ve Flandrech probíhá překotná ekonomická renesance. Roste developerský byznys, nové technologie a farmaceutický průmysl je mana z nebes pro novodobou vlámskou zbohatlickou šlechtu se všemi špatnými vlastnostmi s tím souvisejícími. Frankofonní Belgičané sami sebe však stále vidí jako „pravé“ Belgičany, i když utlačované, kteří navíc ztratili vliv a ekonomickou sílu, a snaží se dostat Valonsko z pověsti spící provincie. Stejně tak se cítí jako ohrožený druh frankofonní Bruselané. Vlámové podle nich chtějí z Bruselu udělat hlavní město Vlámska, bez ohledu na fakt, že většina obyvatel tam mluví nebo minimálně rozumí francouzsky. Jenže, jak se říká, záleží jen na tom, jak namalujete hranice na mapě. Faktem zůstává, že Brusel geograficky náleží vlámskému území.

Na chladnějším a rozfoukaném severu narazíte spíš na odtažitější a věcnější povahy, na frankofonním jihu vás vřele obejmou a políbí na přivítanou, což je ovšem nutno do jisté míry brát jako společenskou formalitu (více v kapitole Líbací manuál). Vlámové si myslí, že frankofonní občané jsou nerozhodní, neambiciózní. Valoni sami sebe vidí jako bezproblémové, liberální, nicméně Vlámové za tím hledají lenost. Valoni považují své severní spoluobčany za neloajální, když s nimi nechtějí mluvit francouzsky, ačkoli to umí, spatřují v nich agresivní a sobecké uzurpátory. K tomu spisovatel Antony Mason dodává otřepaný vtip. Víte, proč mají Valoni kohouta v emblému? Protože je to jediné zvíře, které zpívá, i když stojí v hovně. A tenhle kohout se snaží vlámskému lvovi vyklovat oči, přičemž šelma za to chce nabubřelého opeřence sežrat.

CO NÁS S BELGIČANY SPOJUJE

Fotbal: Podobně jako Belgičané propadají Češi nárazové sportovní hrdosti.

Pivo: Oba národy pivo zbožňují.

Jídlo: Dušené maso a pokrmy čím mastnější a smaženější, tím lepší.

Rodina: Rodiny se snaží držet pohromadě.

Tolerance: Oba národy patří v globálním měřítku k těm tolerantnějším.

Kutilové: Opravy, přestavby, milovníci animovaného seriálu Pat a Mat.

Druhá ruka: Bleší trhy, secondhandy, šetrnost k vlastní peněžence.

Hlavní města: Praha a Brusel jsou podobně lidnatá.

Příroda: Oba národy vyhledávají aktivity v přírodě.

Auta/Vlaky: Záliba v cestování autem i vlakem.

Koně: Jezdectví, parkur a dostihy.

Státní znak: Lev ve státním znaku.

Belgická nezávislost

Nezávislé Belgické království existuje teprve od roku 1830, kdy v Bruselu propukla belgická revoluce, která se také příznačně nazývá „operní“. Po staletí se museli obyvatelé oblasti současné Belgie[8] vypořádat s nadvládou Římanů, Francouzů, Burgunďanů, Španělů, Rakušanů nebo Nizozemců. Značný vliv na dění v Belgii měla opera. Vše začalo 25. srpna 1830 v La Monnaie (niz. de Munt – mincovna), kde se na počest 59. narozenin nizozemského krále Viléma I. hrál tehdy oblíbený operní kus La Muette de Portici (Němá z Portici). Ve chvíli, kdy francouzský tenorista Jean-François Lafeuillade během třetího aktu zvolal „Do zbraně!“, v sále to vřelo. Diváci údajně začali provolávat „Ať žije svoboda“, „Pryč s králem“ a „Smrt Holanďanům“ a snad i v obou jazycích „Vive la France / Vivat de Fransoeëze.“ Ve vzduchu bruselských ulic visel pach povstání. Kdo ví, co přesně diváci v opeře křičeli, a zda tak činili pod vlivem spontánního hněvu. Jisté je, že představení bylo před koncem přerušeno, publikum vyšlo do ulic a oné noci se v Bruselu konalo první povstání proti nizozemské nadvládě. Domy vysokých hodnostářů byly vypalovány. Nepokoje se rozšířily do zbytku země, během září došlo k divokým bojům a 4. října 1830 vyhlásila provizorní belgická vláda nezávislost.

BICYKL

Foto Wikimedia commons

Různorodá krajina této malé země, po níž se před lety proháněla světová legenda Eddy Merckx, napoví, proč se stala jednou zcyklistických velmocí. Každý národ má svůj sport, který odráží charakter obyvatel. Britové fotbal akriket, Češi fotbal ahokej aBelgičané fotbal acyklistiku. Přitom potřebný drajv azabijácký instinkt, základ úspěchu vcyklistice, nepatří do základní povahové výbavy typického Belgičana. Eddy Merckx byl výjimkou. Jeho nenasytná chuť po triumfu, poháněná neutuchající silou, mu vynesla přezdívku Kanibal. Když poprvé představovali novou belgickou cyklistickou hvězdu, novináři psali, že se před nimi postavil vdokonale vyštíhleném sportovním saku barvy velbloudí srsti urostlý člověk selegantními černými vlasy. Do dějin tak vstoupil největší cyklista všech dob ataké nejspíš nejznámější nefiktivní Belgičan, po němž je vBruselu pojmenována jedna stanice metra ajedno náměstí. Tento pozoruhodný sportovec mluvil vlámsky ifrancouzsky, iproto ho milovala celá země. Podobnou místní hvězdou je Tom Boonen.

Cyklistické závody se odehrávaly hlavně ve Vlámsku, kde během Tour de Flanders (niz. Ronde van Vlaanderen) museli jezdci překonat ostrozubé stoupáky. Azase se ukázalo, jak jsou Belgičané otevření jiným národnostem. Když na konci čtyřicátých let minulého století třikrát po sobě vyhrál vlámskou tour Ital Fiorenzi Magni, dostalo se mu přezdívky Lev zFlander. „Nemusíte být Vlám, abyste byl vlámský,” znělo davy. Merckxova éra poznamenala šedesáté asedmdesáté roky. Měl široký, krvelačný úsměv aneskutečné řasy, prý nejdelší anejoslavovanější ve světě sportu. „Hladový bojovník“, jak se mu také přezdívalo, vypadal jako pravý závodník – čepička skrátkým kšiltem, dres asilniční kolo. Cyklistickým závodům sebevědomě vládl díky svému naturelu, uspoluzávodníků vyvolávajícímu oprávněné obavy. Bez mrknutí oka dokázal vkopci ujet všem. Jedním zjeho největších soupeřů byl Vlám Roger de Vlaeminck, řečený Bestie zEekla.

Zvláště dojemný moment nastal, když vyhrál svůj první žlutý trikot lídra pořadí. Stalo se to vroce 1969 vblízkosti Woluwe-Saint-Pierre vBruselu, kde jeho otec provozoval rodinný obchod spotravinami. Už jako malý kluk rozvážel na svém prvním závodním kole zboží zotcova krámku. Místní na něj tehdy volali „Eddy Tour de France“. Merckx byl ďábel, ačkoli jej předcházela reputace tiché aintrovertní osobnosti. Vyhrál všechno, co se dalo: pětkrát Tour de France, pětkrát Giro d’Italia, jednou španělskou Vueltu ačtyřikrát mistrovství světa. Za svou kariéru zvítězil 525krát. Vroce 1996 jej král Albert pasoval na barona. Vzemi královské potřebuje icyklistika svou aristokracii. Pětinásobný vítěz Tour de France se stal nesmrtelným belgickým hrdinou. Po skončení aktivní kariéry se věnoval cyklistickému byznysu anavrhování závodních kol. Podle jednoho barmana ve Schaerbeeku se Merckx se svýmkamarádem, bývalým belgickým fotbalovým útočníkem Paulem Van Himstem[9], těšil jako správný grand fan fotbalového Anderlechtu na každé utkání.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

PŘEDMLUVA

ÚVOD

ART NOUVEAU a VICTOR HORTA

Palác Stoclet

BELGIČANÉ

Belgická nezávislost

BICYKL