Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk Velíšek

Oni zblízka, my pod drobnohledem
Svědectví o migraci a integraci

© Zdeněk Velíšek, 2017
© Grada Publishing, a. s., 2017

Vydala Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
v Praze roku 2017 jako svou 6667. publikaci

Odpovědná redaktorka Barbora Srncová
Obálka, grafická úprava a sazba Ondřej Mikulecký

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod

ISBN 978-80-271-9902-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9901-3 (pdf)
ISBN 978-80-271-0661-5 (print)

ÚVOD

K tomu, abych napsal tuhle knížku, mi v únoru 2016 dal impulz článek z hornorakouských novin „Oberösterreichische Nachrichten“. Zaujal mě záhadným titulkem: „Školačky tkají, běženci stříhají.“ Nejdřív jsem tomu ani za mák nerozuměl, a to nejen kvůli své chabé němčině. Nakonec jsem pochopil, že se jedná o společný projekt radnice šestitisícového rakouského města Ottensheim se střední odbornou školou Bergheim, která sídlí uprostřed zámeckého parku v nedaleké obci Feldkirchen. Radnice Ottensheimu a ředitelka školy z Feldkirchenu neváhaly propojit k práci na společném díle běžence, čekající v Ottensheimu na vyřízení svých žádostí o azyl, a studentky té střední školy. To vypadalo přinejmenším zajímavě.

Že běžence nepřivítala jen chladná nevraživost, nedůvěra, strach, či dokonce odpor místních obyvatel všude tam, kam dorazili na konci svého útěku před válkou, pronásledováním a sociální beznadějí, to jsem už věděl z mnoha míst v Rakousku a v Německu. Četl jsem toho dost o snahách pomoci jim a něco málo i o snahách přispívat nejrůznějšími způsoby ke sblížení mezi domácí populací a žadateli o azyl v jednotlivých lokalitách. Ale na něco podobného jako v té škole ve vsi Feldkirchen a v sousedním Ottensheimu jsem ještě nenarazil.

Když jsem se začetl do toho pro mě neuvěřitelného článku, zjistil jsem, že jde o nápad, jak využít obrovského množství odložených oděvů a ložního prádla, které Rakušané ze širokého okolí začali posílat ještě před zimou roku 2015 do uprchlické ubytovny v Ottensheimu, ale jež tamních devět desítek běženců rozhodně nemohlo v takovém množství využít. A vychovatelka odborné školy Bergheim ze sousedního Feldkirchenu, kde se v té době rovněž chystalo ubytování pro běžence, přišla s nápadem, že studentky ze školy mohou ve svém volném čase tkát koberce z materiálu, který pro ně – rovněž ve svém volném čase, kterého mají nadbytek – budou připravovat běženci ubytovaní v sousedním Ottensheimu páráním nevyužitelného a překážejícího textilního odpadu.

Musím říci, že má profese se ve mně ozvala okamžitě a neodbytně. Vždyť o podobně pozitivních postojích k fenoménu migrace, který v té chvíli zaplavoval okolní země, se u nás v médiích nic, nebo aspoň téměř nic, nevysílalo a v novinách nepsalo. Naše populace se tedy ani neměla kde inspirovat k jiným postojům k problému, který rezolutně odmítala řešit, aniž by s ním vlastně byla konfrontována. Český člověk neměl přímou zkušenost s podobným přílivem lidí z jiného kontinentu a v průběhu své moderní historie ani neměl dost příležitostí získat zkušenost s přímým stykem s jinými národy, s jinými etniky, s jinými kulturami. Zejména ne ve své vlastní zemi. Že je možné zaujmout k nim odlišný přístup, než je nevraživost, strach, nedůvěra, odpor... prostě odmítavý postoj, o tom se neměl kde poučit.

Vzklíčil ve mně plán na reportážní cestu. A pak přišlo zjištění, že nemůže zůstat u jedné cesty. Jedna jediná historie, jakkoli sympatická, nedodá dostatečnou přesvědčivost mému svědectví o tom, že je možný jiný přístup k problému imigrace v zemích kolem nás, než jaký převládl u nás. Jak v politické sféře, tak ve veřejnosti. Po Horních Rakousích, kde se nachází Ottensheim, jsem tedy ještě – nejdřív prstem na mapě – zamířil do Dolního Bavorska, případně do Saska – prostě do několika míst za naši hranici. Bohužel jen těsně za ni, abych nenajel moc (drahých) kilometrů a neztratil moc (stejně drahého) času.

Ze všeho nejdřív ale pro mě začal čtvrtý pokus v životě dotáhnout své znalosti němčiny do použitelné podoby dřív, než se někam rozjedu. Dokonce dřív než kamkoli napíšu, že tam chci přijet. S mikrofonem, s diktafonem, s kamerou a hlavně s Toníkem Mittelbachem, přítelem a kameramanem. Poprvé jsem němčinu – či spíš jen její základy – zapomněl ve dvanácti letech, hned jak skončila druhá světová válka. Během ní se u nás, tedy v Protektorátu Čechy a Morava, vyučovaly některé předměty v jazyce německém už i na obecné škole. A já šel v roce 1939 do první třídy! Po válce jsem rád němčinu ze své paměti vymazal. V různých fázích svého produktivního života jsem ji pochopitelně znovu potřeboval. A znovu jsem se ji učil. Naposledy teď. Jde mi to – na (hodně) stará kolena – už znatelně hůř než kdy dřív. Ale vím z vlastních zkušeností s jazyky, že nutně potřebuji, aby má němčina dosáhla kvality, která by mi spíš otvírala, než zavírala dveře. A že potřebuji mít dobré jazykové vybavení hodně brzy, protože, měla-li být tahle knížka užitečná, musela být aktuální. Každou návštěvu ať do Rakouska či do Německa (nebo do Francie, kterou jsem nechtěl vynechat, neboť právě tam situaci poměrně důvěrně znám) jsem musel nejdřív vykorespondovat řadou e-mailů a podrobnosti pak ještě domlouvat telefonicky.

Takže i ta slova „Oni zblízka, my pod drobnohledem“ jsem psal a vyslovoval v němčině a francouzštině dřív, než jsem je napsal do titulu téhle knížky.

KAPITOLA 1

O LIDECH A KOBERCÍCH

Lidé na radnici v Ottensheimu i ředitelka Odborné školy Bergheim ve Feldkirchenu měli pro mě naštěstí pochopení a nakonec i čas. Ottensheim, jak jsem pak zjistil, když jsem do něho konečně koncem dubna (2016) dorazil, je neobyčejně půvabné městečko na Dunaji poblíž Lince.

Internet mi ještě předtím nabídl také informace o tom, co začaly pro oboustranně vyhovující přijetí „nových příchozích“ v Ottensheimu dělat různé instance, počínaje radnicí a konče řadou dobrovolných sdružení, založených přímo občany toho malého městečka. Několik těch dobrovolných občanských sdružení vzniklo přímo v souvislosti s příchodem běženců.

Použil jsem v minulém odstavci úmyslně termín „nově příchozí“ pro označení běženců či uprchlíků nebo migrantů, jak jim říkáme v češtině. Udělal jsem to proto, že jedním z poučných překvapení, která mi neustále přinášel můj nový zájem – zájem o fenomén migrace –, bylo zjištění, že jak úřední osoby, tak kupodivu i lidé, kteří se mnou pak v ulicích či na moc hezkém ottensheimském náměstí i potom v Charitě v Linci a na hornorakouské Zemské radě hovořili, ten termín používali. Úřady se vyhýbaly termínům uprchlík, běženec, migrant úmyslně, aby už jen označováním těch nově příchozích těmito pojmy nekopaly příkop mezi „domácími“ a cizími. Dobrá, úřady mají úřední jazyk, ale ty lidi, které jsem oslovoval na ulici, v hotelu atp. k tomu nikdo nenutil! Intuitivně a díky kultuře svého národa, kterou si přinášejí do života (snad ze školy či od rodičů), volí termín Neuankömmlinge, což neumím přeložit jinak než jako „nově příchozí“. Řekl bych, že i tento malý filologický detail o něčem vypovídá. (A to nejen filologovi, za něhož se stále ještě trochu považuji i já.) Přizpůsobit se tomu mě bavilo a těšilo. A taky mi to v jejich očích možná prospívalo. Ale nadělalo mi to slovo dost starostí, protože se mi novotvar (pokud to je novotvar, a ne pouze málo používané slovo) hrozně těžko vyslovoval. Nechtěl jsem se ale od prvního okamžiku odlišit od místních tím, že budu používat českou terminologii, až budu s někým chtít hovořit o tom, jaké to je být uprchlíkem či imigrantem v Rakousku či v Německu.

Před výpravou do Ottensheimu, městečka na Dunaji, jsem korespondoval a telefonoval s tamním místostarostou, inženýrem Klausem Hagenauerem. Z internetu jsem věděl, že je ve svém městě také iniciátorem rozmanité spolkové činnosti ve prospěch zvládání imigrační krize vlídným, kulturním způsobem a že také jednou z konkrétních tváří zvládání té krize, tedy práce na postupné integraci těch několika desítek „nově příchozích“, je jeho tvář.

Stojí za to podotknout, že na internetových stránkách mnoha měst v Rakousku i v Německu se paralelně s vývojem migrační krize daly najít informace o tom, jak se tyto jednotlivé lokality s novou situací vypořádávají. Nejen v úřední, ale i v občanské rovině. Svou formou a stylem se tyto informace nepodobaly zprávám, jakými média referují o pohromách, jako jsou povodně či požáry. Spíš docela věcně informovaly o tom, jaká opatření místní instituce přijímají, co dělají občanská hnutí a jak je možné se zapojit a pomáhat.

Měl jsem šťastnou ruku, že v právě takovýchto zprávách z Ottensheimu jsem si v té přibližně desítce jmen, ze kterých jsem si na internetu mohl v dané lokalitě vybrat, zvolil právě jméno inženýra Hagenauera jako člověka, na kterého se obrátím. Nejen že byl ochoten nám vyhovět a ve svém městě ukázat vše, co se týká zajištění a organizování pobytu běženců, jejich ubytování a jejich pozvolné integrace, ale sestavil pro nás nakonec program i časový plán zcela podle našich přání. A co je hlavní, zcela podle potřeb natáčení, protože ty jsou vždycky časově náročnější než potřeby „píšícího“ novináře, a já jsem rozhodně chtěl z Ottensheimu přivézt domů také televizní reportáž. Pan Hagenauer a radnice jako celek nám nebránili v ničem, ačkoli jsme nereprezentovali žádné české médium či jinou instituci. Naopak, zařídili pro mě, novinářského veterána a v nejlepším případě freelance novináře, návštěvu a natáčení v kontejnerových ubikacích „nově příchozích“, ve třídách, kde probíhaly hodiny jejich jazykového kurzu, umožnili nám kontakt a rozhovory s nimi. Píšu „nám“, protože na všechna ta místa v onom městě a v těch dalších, do kterých jsem vyjel „mapovat“ současnou situaci v souvislosti s migrační krizí, mě doprovázel s fotografickým aparátem a kamerou přes rameno můj přítel, kameraman Antonín Mittelbach.

Etwa Abfall und ein Einfall
V češtine kvůli rýmu trochu jinak:
Stačí trocha odpadu a pár dobrých nápadů

V Ottensheimu bylo těch devět desítek běženců většinou ubytováno v modrých kontejnerových ubikacích celkem nenápadně umístěných podle jedné strany rozsáhlého dvora nějakého obecního objektu. Příliš velký komfort neměli. Také neměli možnost výdělečné práce, dokud nedostanou azyl. To, co jsem je pak viděl dělat v improvizované dílně v prostorech přilehlých k jejich ubikacím – totiž stříhání a trhání nepotřebných textilií na dlouhé pruhy –, dělali bez naděje na finanční přilepšení. Na výdělečnou práci nemohli pomýšlet, dokud jim nebyl přiznán azyl nebo takzvaná dočasná ochrana. Velký dojem na mě udělal fakt, že v té improvizované dílničce s nimi pracovali místní lidé. Dělali stejně nepřitažlivou práci v oblaku prachu jako běženci. Rovněž bezplatně.

Ten projekt ottensheimské radnice a ředitelky Odborné školy Bergheim z Feldkirchenu byl pozoruhodný ještě jednou věcí: koberečky, které jsem viděl vyrábět žákyně odborné školy ve volném čase a také bez nároků na zaplacení práce, nebyly určeny do obchodů. Dostali je běženci do svých pokojíků v kontejnerech, do své klubovny či společenské místnosti. Všude jimi byly pokryty podlahy a jistě sloužily tak, jak koberce a koberečky slouží v arabském světě: k odpočinku, ke „stolování“, ke společenskému styku a hlavně k modlitbám. Mluvil jsem o tom s děvčaty, jejichž ruce ty pohledné koberce a koberečky utkaly. Viděl jsem je při té práci, kterou dělaly – jak mi zdůraznila ředitelka školy – dobrovolně. Jiné studentky se k tomu nerozhodly. Ten hlouček, který jsem viděl při práci, také mohl odmítavě zakroutit hlavou. Ta děvčata to neudělala, protože jejich práce měla sloužit právě těm „nově příchozím“, kteří na cestě ze zpustošené vlasti až do Rakouska nikde na žádném koberečku či koberci spočinout nemohli. A mezi modlitbou k jednomu či druhému bohu ty dívky ještě rozdíl nedělaly.

Vychovatelka, která podle paní ředitelky na nápad zkombinovat práci studentek s prací běženců přišla, potvrdila, že s přesvědčováním dívek k bezplatné práci mimo vyučovací hodiny neměla škola problém a že děvčata už menších i větších koberců utkala pěknou řádku. Také řekla, že později budou práce běženců a studentek probíhat jen ve Feldkirchen. Jen co se pro ten účel zařídí prostory.

Vychovatelka: „Ono je to tak. Naše škola realizuje projekty v sociální a humanitární oblasti už delší dobu...“

„Takže tady své studentky neučíte jen něčemu praktickému, ale také...“

Nestihl jsem najít správné slovo, takže jsem se díky pohotovosti paní vychovatelky dověděl to nejsprávnější:

„... ale také lidskosti, sociálnímu cítění.“

Dozvídám se ještě, že zkusit realizovat projekt spolupráce žákyň na výrobě koberečků s běženci ji napadlo dříve, než se z Feldkirchenu odstěhovali do Ottensheimu, kde pro ně město postavilo kontejnerovou vesničku, a vůbec tam měli víc ubytovacích možností. Ale spolupráce pokračuje a dostala tím vlastně širší rozměr. Ostatně také Feldkirchen připravuje lepší ubytovací podmínky pro další běžence.

„Má se jich sem k nám nastěhovat asi tak pět desítek. Zatím nevíme, jestli to budou ženy, nebo muži, nebo celé rodiny.“

„V Ottensheimu jsou to samí muži. Už jsme tam byli.“

Do rozhovoru se vkládají i děvčata:

„Také tyhle proužky přicházejí z Ottensheimu a možná vám tam řekli, že ti lidé mají koberce či koberečky strašně rádi, a když mohou, mají je všude kolem sebe.“

„Ano, o tom jsme se v Ottensheimu přesvědčili. Oni snad ani židle nepotřebují.“

„No, hlavně na těch kobercích také spí a dávají na ně spát své děti.“

„A vy už jste u nich byly?“

„Ano, byly jsme se tam podívat. Víte, ti lidé zatím nesmějí výdělečně pracovat. Ale chtějí pracovat. Třeba i zadarmo. A protože jim lidé posílají strašné spousty prádla, zejména ložního prádla, tak souhlasili s tím, že oni z toho budou stříhat ty proužky, co tu vidíte, a my z nich budeme tkát koberečky.“

„Jo, a budete je vlastně dělat pro ně. Uprchlíci vám připraví materiál... My jsme to tam viděli. A až se nastěhují sem do Feldkirchenu, tak budou tahle klubka připravovat přímo tady a vy se při práci od nich můžete dovědět spoustu věcí třeba... o Sýrii nebo o Iráku. Jsou to historicky strašně zajímavé země...“

„No, oni ti z Ottensheimu toho zatím moc nenapovídají. Nestačí jim na to zatím jejich němčina.“

„Ale jedině když budou mluvit, naučí se pořádně německy. Ale tkát je učit nebudete?“ říkám žertem.

„No, ono to není zase tak jednoduché...“

„Byla byste tak hodná a ukázala nám, jak se na takovém tkalcovském stavu pracuje?“

„Ano, ráda.“

Vychovatelka doplňuje malou demonstraci práce na tkalcovském stavu vysvětlením, že to opravdu není jen práce se strojem, ale také s barvami materiálu, že je třeba vytvořit estetický dojem. A to všechno že ale nechává na studentkách. Jsou v tom vynalézavé.

Škola, která se odhodlala realizovat projekt, na němž se podílejí společně studentky s běženci – studenky ve své třídě, běženci v improvizované dílničce v sousedním Ottensheimu –, se nachází v krásném zámku uprostřed parku. Skvělé prostředí k tomu, aby z něho mladé slečny vycházely zhýčkané. Ty, co tkají koberce pro imigranty, zhýčkané patrně nejsou a snad nikdy nebudou. Zejména až se ti z ottensheimských kontejnerů nebo nějací jiní, ještě novější příchozí, nastěhují přímo do Feldkirchenu a obě fáze výroby koberečků se dostanou do těsnějšího sousedství.

Sondoval jsem – myslím, že dost jemně a jakoby žertem zda někdo nepostaví mezi těmi chlapci a chlapy z jiného světa a místními děvčaty plot z ostnatého drátu. Smích byl rozpačitou odpovědí. Pedagogové a zejména pedagožky mají často vážnou náturu, takže je to rozhodně nepobavilo. A ostatně to, co jsem nadhodil, by v budoucnu skutečně mohlo tu a tam nějakou tu starost škole nebo rodičům udělat. Ale i tak, jak je to dnes, mohou mít běženci ubytovaní v Ottensheimu oprávněný dojem, že už se svým způsobem „integrují“. A to svou prací.

Jsem v té chvíli docela rád, že už jsem návštěvu u nich absolvoval, a že tedy už nemohu podlehnout pokušení prozradit jim, jak výjimečná se zdá jejich situace a jejich spolupráce s místními – a místních s nimi – českému novináři, který ví své o odmítavém vztahu převážné většiny jeho krajanů k běžencům. A přitom jsou Čechy a Morava – i Slovensko – zeměmi, odkud v průběhu jejich moderních dějin odešlo – a později i uprchlo – do Rakouska tolik lidí, že tam jsou českých (a slovenských) jmen plné telefonní seznamy.

Považuji projekt odborné školy Bergheim a fakt, že se jeho provedení ujala také ottensheimská radnice, za příkladný. Škoda, že netuším, zda je v Rakousku ojedinělý, nebo zda se takové vyskytují i jinde u našich jižních sousedů. Podle Rudiho Anschobera, člena Zemské rady Horních Rakous (za stranu Zelených), pověřeného právě otázkami imigrace a integrace, je Ottensheim svou iniciativností zatím spíš příkladem hodným následování než normou, která se uplatňuje všude.

„Ale podobný duch, jaký už převládl v Ottensheimu, se probouzí i jinde v Horních Rakousích...“ dodává zemský rada, se kterým hovořím v jeho kanceláři v Linci. „Jenomže při rozmisťování běženců se musím řídit ubytovacími možnostmi jednotlivých lokalit. Někde jsou k dispozici, někde se dají zřídit, někde to nejde vůbec.“

„Jaké další úkoly musíte při ubytovávání mnoha tisíc běženců zvládat tady u vás, na území Horních Rakous?“

„Právě proto, že jde o přijetí velkého počtu lidí, kteří sami s potížemi překonávají obrovské problémy, myslím, že ty naše jsou ve srovnání s těmi jejich přece jen překonatelnější. Takže přesvědčit právě o tom zdejší lidi považuji za jeden z těch úkolů.“

„Mohl byste mi prozradit, v kterých hornorakouských lokalitách už zavládl takový duch, jaký je na první pohled znát v Ottensheimu? Ptám se proto, abych tam zamířil příště.“

„Stejné jako v Ottensheimu to jinde možná nenajdete. Proč? To lze pochopit, když si v dnešních novinách přečtete výsledek prvního kola prezidentských voleb v Ottensheimu,“ říká pan Anschober, člen strany Zelených, se širokým úsměvem.

Náhoda tomu chtěla, že jsem přijel do Rakouska, a přímo do Ottensheimu, právě den poté, co v tomto městě odevzdali voliči v prezidentských volbách výrazně víc hlasů kandidátu za stranu Zelených, Alexandru Van der Bellenovi, než kandidátovi nacionalistické a antiimigrační FPÖ, Norbertu Hoferovi. Byl to sice výsledek v té chvíli v Rakousku spíše výjimečný, ale i tak svědčil o tom, že atmosféra odmítání uprchlíků v Ottensheimu nepřevládla ani v týdnech, kdy v zemi opravdu vrcholily problémy s přívalem migrantů. A jak potom ukázal konečný výsledek prezidentských voleb v prosinci roce 2016, nepřevládla ani v celostátním rozměru. (O tom ještě jednou na str. 189 až 190 – pozn. ZV.)

Horní Rakousy a imigrace

Ottensheim nemá pro integraci běženců stejné podmínky jako jiné město, které jsem také navštívil. Sice později, a nikoli v Rakousku, ale v Bavorsku: město Regen (str. 115 ad. a 124 ad.). Ottensheim postrádá tu bohatou strukturu školských zařízení, jakou má Regen. Řekl bych, že snaha o to nabídnout běžencům základy jazykové výuky je v Ottensheimu o to cennější. Výuka se koná převážně na bázi dobrovolnosti. Teď mám na mysli dobrovolnost vyučujících. Ve třídě, kterou jsem navštívil, byl v roli učitele herec. Co se týká chlapců a mužů, které jsem tam viděl, ti měli v očích, bez přehánění, vůli učit se. Bez němčiny by se mohli s vidinou slušné existence v Rakousku či Německu rozloučit. Sami si uvědomují, jaká se mezi nimi vyvine za pár měsíců konkurence. Nikdo jim sociální zajištění na věky neposkytne. Buď budou pro Rakousko (či Německo) užiteční, nebo byl jejich pochod napříč Evropou marný. Tohle si samozřejmě nechtějí připustit, ale Evropa jim to dává najevo.

Dokonce bych řekl, že jim to je povinna dávat najevo, kvůli nim samotným. Život není pro nikoho peříčko ani v Evropě, ani pro většinu Evropanů. Atmosféru soutěže musí i ti „nově příchozí“ pocítit hned po prvním období úlevy, že „to dokázali“. Dokázali dojít do cíle. Ale to je pro ně teprve začátek. Musejí si to vštípit do hlav, zejména když vypadají tak cílevědomě, jako ti „chlapi“, které jsem měl před sebou v improvizované školní třídě v komplexu kontejnerové ubytovny. Tyhle myšlenky mě napadaly právě tam, v té třídě. Ne v těch jejich trochu skličujících provizorních ubikacích.

V ulicích Ottensheimu a pak znovu v Linci mě napadaly ještě také myšlenky z opačného konce té migrační problematiky: Do jaké míry zasahuje a poznamenává současná situace – tedy „příval běženců, uchazečů o azyl či jen o soucit“ – lidi, které tu potkávám a kterým čtu v očích jen běžné starosti obyčejného člověka. Stejné, jaké znám z vlastního života.

Především myslím, že migrační krizi znají hlavně z televize – scény z hranic, autobusy přivážející do Rakouska stále nové uprchlíky –, ale pořád ještě je nepotkávají v ulicích svého města (je duben 2016, když to píšu, už v autě cestou z Ottensheimu do Prahy). Pořád ještě nemají jinou možnost, než k fenoménu imigrace zaujímat stanovisko především podle zprostředkovaných obrazů, z televizních záběrů a z novinových fotografií.

Na přímém setkávání s fenoménem migrace měla docela určitě zásluhu – už v dubnu 2016 – politika, kterou mi ve dvou větách popsal Rudi Anschober v Linci na Zemské radě:

„V té ubytovací politice se nesnažíme soustřeďovat značný počet běženců v jednotlivých městech, nepokoušíme se budovat jakési uprchlické tábory či sídliště. Jde nám o to rozptýlit běžence do více míst.“

Později jsem tohle mohl srovnat s tím, co jsem se dověděl v Bavorsku. Tam dokonce přidělují běžence podle klíče, který popíšu, až spolu dojdeme do Regenu.

Výsledkem je rovněž značné rozptýlení „nově příchozích“ po okresech a spolkových zemích.

Začal jsem si klást otázku, zda to také není na závadu, aby třeba v tak malých lokalitách, jako je Ottensheim, vznikl naopak ve veřejnosti příznivější postoj k imigraci, když se nekonají žádné přímé kontakty mezi jednotlivci. Až mnohem později jsem se v německém tisku dočetl, že na tuhle otázku hledali odpověď i tam a že už ji také uměli zformulovat: Integrace musí mít aktéry na obou stranách (na straně běženců je to snazší, jsou k participaci na tomhle úsilí nuceni), ale na straně domácího obyvatelstva je nutné pro to něco dělat.

Potvrdili mi to v linecké pobočce společnosti Caritas (česky Charita; je tuším v Evropě všudypřítomná, i když spíš skromně v pozadí ve srovnání s jinými humanitárními organizacemi, zejména s těmi, které realizují své mise v oblastech válečných střetů). Dostal jsem tam tuto odpověď na otázku, co stojí pracovníky Caritas víc energie, zda pomáhat běžencům, nebo přesvědčovat ke spolupráci Rakušany:

„Víc energie nás rozhodně stojí přesvědčovat Rakušany. Už jen proto, že běženci se na nás obracejí sami. Dozvědí se o nás a přijdou za námi, když potřebují naši pomoc. Naši lidé o nás také vědí, ale jsme to my, Caritas, kdo musí přijít za nimi. Do úřadů, do podniků, do spolků... Není to lehké, zejména když v otázkách migrace jsme dnes všichni pod takovým tlakem právě z médií. Dokonce i my tady v Charitě neustále mluvíme o uprchlické vlně, o přívalu imigrantů... No a setkáváme se s tím pochopitelně i všude, kam přijdeme. Konkrétní práce s migranty se zvládá zatím stále ještě snadněji než překonávání téhle odmítavé atmosféry ve veřejnosti.“

„A co byste doporučili humanitárním organizacím v Česku, které pracují v ještě těžších domácích podmínkách než vy tady? Jsme právě tak demokratický národ jako vy Rakušané, ale přístup k otázce imigrace je u nás v širokém měřítku rozhodně negativnější, než jaký jsem poznal tady u vás.“

„Caritas uplatňuje v Rakousku už tradičně osvědčenou metodu: co nejvíc setkání, co nejvíc kontaktů. Nepomáhá nám psát pozitivní novinové články, dodávat příklady médiím, ale účinnější je, když se nám podaří zorganizovat setkání, vytvořit trvalejší kontakt. Je to o seznamování jedněch s druhými, ale ne davově. Naopak, na bázi osobních kontaktů a pozvolného navazování osobních vztahů. Může to trvat roky a chce to hodně vytrvalosti. Ale nám se tahle metoda osvědčuje a myslíme, že cesta ke změně atmosféry v zemi je cesta poctivé práce občanských sdružení a cesta spolupráce občanské společnosti s nimi.“

Dostal jsem samozřejmě také konkrétní informace o tom, jak přesně se linecká Charita podílí na integraci uprchlíků: realizuje dva projekty:

Jeden zaměřený na počáteční fázi integrace: v něm Charita pomáhá při identifikaci uprchlíků, při jejich registraci, ale také jim poskytuje nutnou orientaci při řešení jejich každodenních problémů – ubytovacích, zdravotních, dietních... Je jich spousta.

Druhý projekt je zaměřen na urychlení integrace těch, které už úřady uznaly za oprávněné žadatele o azyl. V rámci projektu, kterému říkají „Integration-Caritas-Express“, jim pomáhají najít si trvalé ubytování a posléze i práci, školy či předškolní péči o děti. Poskytují jim poradenskou službu.

Školní i mimoškolní výchovy dětí uprchlíků se ujala – jak jsme viděli a zdokumentovali v Linci – i církev katolická. Zastihli jsme v prostorách fary děti všech věků (a pochopitelně bez rozdílu náboženství jejich rodičů) o přestávce, při svačině. Mluvily německy většinou o něco lépe než dospělí uprchlíci, se kterými jsme už navázali kontakt v Ottensheimu. Fara v Linci provozuje vlastně jakousi družinu. Děti tu mohou čekat, až pro ně přijdou rodiče či starší sourozenci. Některé ovšem přicházejí na faru samy a samy z ní domů odcházejí.

Možná že slovo fara s fotografiemi těch uprchlických dětí, které jsme tam pořídili, někomu u nás nepůjdou vůbec dohromady. Já ale vím z celé řady svých zkušeností – samozřejmě že nejvíc z Francie, ale také teď už z Rakouska a z Německa –, že křesťanské církve nerozlišují lidi v nouzi podle jejich víry. Ani křesťané by z víry neměli dělat hráz před lidskostí, smím-li zopakovat ten výraz, který mi vnukla paní vychovatelka ve škole ve Feldkirchenu.

Ujišťuji vás, že se mnou se ještě v této v této knížce do Rakouska a především do Ottensheimu vrátíte. Ale chci tu také trochu postihnout chronologii svých postřehů. Jedině tak zde dostane moje druhá cesta do malého půvabného města na mohutném Dunaji, uskutečněná v září 2016, své správné místo a význam.

KAPITOLA 2

CESTY DO ŠTRASBURKU

Pobočka MdM ve Štrasburku patří knejvětším ve Francii. Soustředit se právě na ni mi zpočátku připadalo jako skvělé apraktické rozhodnutí. Sice jsem věděl ze svých předchozích zkušeností shumanitárními organizacemi, které se zabývají přistěhovalci, že sfotografováním afilmováním budou potíže, ale přece jen jsem netušil, že by to mohly být tak velké potíže, jaké nastaly, když jsem sToníkem Mittelbachem ajeho velkou profesionální kamerou zazvonil vRue du Maréchal Foch na zvonek udomovních dveří, vedle kterých byla celkem nenápadná tabule Médecins du Monde – Příjem. Uvnitř sice bylo docela úctyhodné množství klientů, ale jakmile jsme vstoupili, znervózněli aodvraceli od nás obličeje. Aprávě ty jsme tolik potřebovali nafotit anatočit! Oni zase potřebovali jistotu, že centrum MdM pro ně není past. Kdo hledá uMdM pomoc, je většinou vneregulérní situaci vůči francouzským úřadům.

Nedozvěděl jsem se, nicméně, jaké procento klientů MdM je ve Francii ilegálně. Už proto, že organizace sama jim poskytuje pomoc bez toho, že by se jich ptala na jejich postavení vůči francouzským úřadům. Právo pomáhat jim si ustátních úřadů MdM vydobyla aje si jista, že za pomoc ilegálním přistěhovalcům nebude stíhána.

Doktorka Goletová ajejí pohled na věc

Paní doktorko Goletová, odkdy pracujete vMdM?

Od roku 92, takže dvacet čtyři let.

Apořád zde, vtomto přijímacím centru?

Lékař, ale iadvokát!

CIMADE
jedno zdesítek „sdružení“

Co to bude?