Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk Svěrák

Povídky a jedna báseň

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz tel.: +420 234 264 401

jako svou 8000. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická

Jazyková úprava Eva Kadlecová

Návrh obálky, ilustrace, grafická úprava a sazba Michal Weigel

První vydání, Praha 2021

Vytiskla tiskárna FINDR, s. r. o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2021

Text © Zdeněk Svěrák, 2021

Cover and Typo © Michal Weigel, 2021

ISBN 978-80-271-4194-4 (ePub)

ISBN 978-80-271-3015-3 (print)

Okénko

Je mi pětatřicet, měřím dvě stě dva centimetry, vážím bez pěti kil metrák, zápasil jsem v krajském přeboru jako judista, a jmenuju se Okénko. Miroslav Okénko. Horší jméno mě snad nemohlo potkat. Dovedete si představit, co to dělalo ve škole s mými spolužáky. Vždycky se našlo několik blbců, kteří se ptali, jestli jsem větrací nebo jestli mě můžou zavřít. Můj otec mě vždycky utěšoval: Buďme rádi, Mirku, že jsme se narodili v Čechách. Na Moravě jsme se mohli jmenovat Okénečko.

Letní dovolenou netrávím ani u moře ani na chatě, ale jako vždycky na Mezinárodním filmovém festivalu v Karlových Varech. Ne že bych sledoval filmy. Jsem tu jako festivalový řidič. Tu skvělou práci mi dohodil kamarád Karel, který má naši flotilu šoférů na starosti. Miluju nová auta. Nikdy jsem neměl na to, abych si koupil auto jako první majitel, vždycky jsem kupoval ojetiny. A na festival dodá každoročně některá ze světových automobilek nejnovější modely, aby převážely herce a herečky z kina do Grandhotelu Pupp, z hotelu Thermal na raut do zahradní restaurace Stará pošta nebo na letiště do Prahy. A tak si užívám vůni té kožené imitace uvnitř mercedesů, audin a bavoráků, učím se zacházet s chytrými vychytávkami na palubních deskách a libuju si v těch motorech, co běží pod kapotou tiše jako hodinky, a přitom mají neskutečnou akceleraci.

Že vozíme světoznámé filmové hvězdy a ministry, mě tak nebere. Ani je moc neznám. Koho jsem ocenil, byl Američan Alan Alda, co hrál vojenského chirurga v tom seriálu MASH. To je sympaťák. I když je to chlápek v letech, všechny mladý holky toužily udělat si s ním selfíčko a jako omámené se k němu tiskly vším, co mají, a vřískaly nadšením. Podepsal mi svou fotku. Taky jsem jednou převážel prezidenta Klause. Zeptal jsem se, jak se mu ve Varech líbí, a on řekl: „Ano.“

Ale teď už k příběhu, který chci vyprávět.

Byla horká letní noc a já si po práci dopřával asi páté pivo v zahrádce restaurace nad říčkou Teplá naproti divadlu, když přišla Gábina. Je to nejhezčí tlumočnice ze všech, co tu jsou. Letos je ostříhaná na kluka. Vzadu jí to kadeřnice vzala nemilosrdně nakrátko a vepředu jí nechala chvost těch jejích hustých vlasů kovově černých jako hřebíky téráky. Gábina má jen jednu vadu: je nedobytná jako trezor. Už loni i předloni jsem se o ni pokoušel, ale je to rybka, co ignoruje všechny moje návnady. Sáhl jsem po prázdné židli v naději, že si přisedne, ale bylo to jinak.

„Okýnko, zaplať,“ řekla. „Ráno vezeš Ramonu Bee do Prahy. Na letiště.“

„Ráno v kolik?“ přidržel jsem cigaretu kolmo nad popelníkem.

„V sedm. Musí stihnout letadlo v 11.20.“ Típnul jsem ji.

„Měl ji tam vzít Musílek, ale narodil se mu syn, tak paří a je na šrot,“ řekla mi tím svým nakřáplým hlasem a odkráčela chůzí, která by se jí měla na veřejnosti zakázat.

Ramona Bee byla na festivalu uctívaná, protože hrála ve filmu Vlasatice z Brooklynu a dostala cenu za nejlepší ženský výkon v hlavní roli. Film jsem neviděl, ale podle plakátů a velkých billboardů to byla pohledná baba.

Usnul jsem asi v půl třetí a v sedm jsem čekal s umytou černou limuzínou Mercedes třídy C před hotelem Pupp. Herečka nikde. V sedm patnáct jsem se zeptal v recepci, jestli tam Ramona Bee nocuje. Řekli, že ano. V půl osmé jsem požádal, aby mi ji dali k telefonu.

„Good morning,“ řekl jsem, co říkám často. „I am your driver and I am waiting in front of hotel.“

„Zlatíčko, promiň! Jsme tam cobydup!“ řekl ženský hlas. Byla to Gábina.

Vysvětlil jsem si to tak, že herečka zaspala a tlumočnice ji probudila. Když se děvčata objevila na schodech pokrytých červeným běhounem, překvapilo mě, že Gábina je daleko hezčí než Ramona Bee. Vůbec bych se nedivil, kdyby se filmová hvězda s Gabrielou pod schody rozloučila a šla naproti prodávat zeleninu. Neměla dlouhé husté vlasy jako na plakátech a měla daleko menší oči bez jisker, které na nás sršely z těch poutačů. Dobře udělala, že si hned nasadila velké brýle proti slunci.

Když hotelový portýr uložil zavazadla do kufru a dolarovou odměnu do kapsy, zasalutoval a popřál nám šťastnou cestu. Nikdo z nás nemohl tušit, že šťastná nebude. Začala dobře. Jakmile jsme opustili Vary, přiložil jsem pod kotel, abychom dohnali zpoždění. Obě holky seděly vzadu a brebentily. Američanka zvyklá na šestiproudé dálnice se na naší úzké silnici první třídy bála. Kdykoli se k nám blížilo protijedoucí vozidlo, strachy tiskla Gábině ruku. Moje angličtina je chabá, ale pochopil jsem, že ji tlumočnice uklidňuje. Říkala, že jsem excellent driver a že se jmenuju Okénko, což je komické, protože to znamená very small window.

„Really?“ podivila se Ramona, jak se Američanky diví každé blbosti, a začala se líčit.

Gábina mi vysvětlila, proč je pro herečku nesmírně důležité stihnout letadlo v 11.20. V New Yorku na ně navazuje spoj do L. A. Tam se Ramona zúčastní castingu pro film Stevena Spielberga. „Chápeš to, Mirku? Spielberg! Strašně jí na tom záleží.“

„Dělám, co můžu,“ ukázal jsem na tachometr, který překračoval povolenou rychlost o padesát kilometrů. Sotva jsem to dořekl, přešlápl jsem z plynu na brzdu. Uprostřed silnice stál policista. Klidně tam stál jako vyřezaný z překližky, ale byl živý. Polilo mě horko. Jestli měřili, přijdu o řidičák. Policajt, jak to dělají, nekompromisním pohybem paže přikazoval, abych zastavil u pravé krajnice. Když jsem zabrzdil, ukázalo se, že je to jinak. Kluk v uniformě řekl:

„Vážná nehoda. Objíždějte po trase Žlutice, Chýše, Lubenec.“

„Je to velká objížďka?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl a prstem přikázal bachratému SUV karmínové barvy, aby odbočilo na silničku třetí třídy. Zařadil jsem se za ně, a protože jelo dost rychle, nemělo smysl ho na kroucené cestě předjíždět. Kromě toho mělo pražskou espézetku, takže jsme měli společný cíl a stačilo se ho držet.

Američanka se zajímala, co se stalo.

„Honey, don’t be afraid. Only short detour,“ řekla Gábina a znamenalo to: Mede, neboj se. Jen krátká objížďka.

V zrcátku jsem zaznamenal, že děvčata se s propletenými prsty drží za ruce, nejen když nás míjí protijedoucí vozidlo, ale pořád. Ostrá zatáčka je přitiskla nadoraz k sobě a tlumočnice Ramonu na uklidněnou krátce políbila. Začalo mi docházet, že Gabriela není nedostupná pro všechny, ale jen pro nás chlapy. Ach jo. To máme teda smůlu všichni, nejen já.

Projeli jsme Žlutice a já se držel za karmínovou metalízou. Jela velice svižně, jako by tu objížďku znala. Za námi se vytvořila slušná řada aut, která sem policista odklonil.

„Sweetheart, I’ll miss you,“ slyšel jsem Gábinu. (Sladké srdce, bude se mi po tobě stýskat.)

„Me too,“ řekla Ramona. Ve chvíli, kdy políbila tlumočnici na ústa a ten polibek neměl konce, hlásil blinkr vedoucího vozu, že budeme odbočovat vlevo. Můj blinkr se po něm zaopičil a vjeli jsme na úzkou asfaltku lemovanou stromořadím kaštanů. Zpětné zrcátko ukázalo, že auta za námi změnu trasy zaznamenala a celá kolona nás následuje. Pak karmínové SUV zabrzdilo před vraty dobře udržované chalupy, podle parohů ve štítu to mohla být kdysi hájovna. Dál cesta nevedla.

Z auta vystoupila řidička. Všechny ženské, co jezdí v těchhle robustních kárách, vypadají drobnější, než jsou. Tahle taky. Udiveně pohlédla na kolonu aut a zakroutila hlavou. Vlasy stažené do koňského ohonu se tím pohybem krátce zaleskly v ranním slunci. Pak otevřela zadní dveře a pomohla ven dvěma dětem.

Někteří řidiči ve stojící koloně začali troubit, proč se nejede.

Z oktávky za mnou vystoupil pomenší tlouštík, kterému došlo, že jsme v pasti. I kdybychom se tady nakrásně otočili, tou úzkou silničkou mezi stromy zašpuntovanou vozidly neprojedeme.

„Proč jste sem zajel?“ vyjel na mě.

„Myslel jsem, že je to objížďka,“ řekl jsem.

„Myslel! Myslel! A proč jste si to myslel?“ otřel si kapesníkem zarudlý zátylek.

„Protože auto přede mnou, podívejte se, má pražskou espézetku. Myslel jsem, že jede do Prahy.“

„Víš, co jsi způsobil?“ začal mi tykat. „Já jedu k soudu! Myslíš, že to stihnu?“

Otevřel jsem dveře a postavil jsem se. Tlouštík zvedl oči ze své nížiny nahoru ke mně a zklidněným hlasem řekl: „Nestihnu.“

„What’s happened?“ ozvala se z vozu Ramona Bee.

Neodpověděl jsem, protože rozčílený prcek přenesl svůj hněv na řidičku prvního auta kolony:

„Vy jste si nevšimla, že za váma všichni jedou?“

„Všimla,“ řekla a podala holčičce ze zavazadlového prostoru banány.

„A nebylo vám to divný?“

„Bylo,“ podala chlapečkovi svazek mrkví.

„A proč jste nezastavila?“

Žena pokrčila rameny. Měla hezká opálená ramena. Celá byla hezká.

„Vy zastavíte, když za vámi někdo jede?“ usmála se.

„Vona se tomu směje!“ obrátil se zrudlý cholerik na hlouček lidí, kteří sem došli z kolony. „Von vás ten smích přejde, paničko. Já jedu k rozvodovýmu soudu, rozumíte. A nebudu tam! Zase se to povleče!“

„Blahopřeju vaší paní k rozvodu,“ odvážila se mladá paní.

To neměla říkat. Brunátný tlouštík ji popadl za ta její útlá ramena, a jak s ní třásl, zaječel: „Zaplatíš soudní výlohy!“

Uchopil jsem ho za límec a přenesl ho před sebe.

„Takhle se s dámou nemluví,“ řekl jsem. „Ještě slovo, a dostaneš přes držku, hovado,“ řekl jsem.

„Okýnko!“ ozvala se Gábina z mého mercedesu. Všichni se rozhlíželi, o jaké okýnko se jedná.

„Okýnko, zastavíme provoz, aby se dalo vycouvat, ne?“

„Jo!“ opustil jsem zloprcka a vykročili jsme podél kolony, která čítala jedenadvacet aut, k silnici třetí třídy. Cestou mi Gábina sdělila, že Ramona Bee pláče.

Na objízdné trase na Prahu byl hustý provoz. Zastavil jsem ho a Gábina nechala vycouvat dvě auta. Další dvě jsme pustili až po chvíli. Trvalo to asi půl hodiny, než vyjel k rozvodovému řízení i prokrvený hulvát a my se mohli vrátit k našemu festivalovému mercedesu. Celková ztráta času dělala necelou hodinu.

Make-up na tváři Ramony Bee byl poničen slzami.

„Sorry,“ řekl jsem a na trávníku před domem jsem se s autem otočil.

„Stihneme to?“ zeptala se Gábina.

„Ledaže by letadlo mělo zpoždění,“ odpověděl jsem.

„Darling, our driver hopes the flight will be delayed.“

„I think our driver isn’t good driver,“ posmrkla Ramona.

V Lubenci jsme se vrátili na pražskou silnici a já postupně porušoval všechny dopravní předpisy týkající se rychlosti a předjíždění, doufaje, že letadlo nevystartuje načas, což bývá přece běžné.

Hodinky na palubní desce ukazovaly 11.20. Letiště bylo už na dohled. Minutu nato nad námi zaburácel mohutný Boeing 747 společnosti Delta Airlines, jehož čtyři motory pracovaly na plný výkon, aby zvedl čumák a nabral výšku.

„This is your plane,“ vzdychla Gábina.

„Shit!“ vykřikla Ramona Bee směrem k obloze. Pak v pláči sdělila mobilem svému agentovi v L. A., že the fucking plane is gone.

Když na letišti přebookovaly business class letenku na zítřek, zavezl jsem je do hotelu Hilton, kde mi Gábina suše popřála šťastnou cestu do Varů. Z toho jsem pochopil, že holky spolu stráví další příjemnou noc, což jim dá zapomenout na zmeškané letadlo.

A tak jsem se vracel na festival v docela klidném rozpoložení. Abych byl upřímný, přispěla k tomu i jiná věc. Nevím, jestli vám v zajetí mého poutavého vyprávění neušlo, že jsem se zamiloval. A to silně. Bylo mi jasné, že i kdybych si teď na karlovarské silnici tisíckrát poručil: Jeď rovně, blázne, v Lubenci mě to strhne doleva na objížďku Chýše–Žlutice, protože chci tu ženskou znovu vidět. Já se znám. Co když to nezpůsobila pražská espézetka, kterou mě k sobě přitáhla, ale nějaká jiná síla?

Za zvuků krájené cibule, jak nůž cvakal o prkýnko, jsem uvažoval, co řeknu, když mi otevře manžel. Že se jdu mladé paní omluvit za dnešní incident. Incident je dobré slovo. Takové intelektuální. To řeknu.

„To jste vy?“ řekla, když mě spatřila.

„Vy byste chtěla?“

Table of Contents

Okénko