Start

Odvážným (ženám) patří svět

Odvážným

(ženám) patří svět

Katarina Michel

Přeložila Dagmar Hoangová

Copyright © 2009 by Katarina Michel

Translation © Dagmar Hoangova, 2009

All rights reserved
ISBN 978-80-7359-236-3

Předmluva

Vážené a milé čtenářky,

na půdě potřeb se rodí a rozkvétají city a každý cit usnadňuje vznik takového přesvědčení, které je jeho intelektuálním základem. Psychologové píší o citově podmíněných chybách a emocionálních přesvědčeních, spisovatelé zase hovoří o vášni, jež řídí hlavu, a esoterici, zejména kartářky, o srdci a intuici, které při řešení nejdůležitějších citových otázek v životě hrají větší roli než chladný rozum. Čemu nebo komu máme více věřit?

Vietnamské přísloví praví, že člověk je moudrý a předvídavý jen v záležitostech, které jsou mu lhostejné, a naopak ignoruje nebo podceňuje ty, které mu nějak překážejí. Paměť pečlivěji zaznamenává informace s příznivou odezvou, než ty, které jsou nám nepříjemné. Inteligence je bystrá a bdělá tam, kde podporuje citové tendence, a naopak tupá, kde by jim mohla vadit.

„Nedělám žádné hlouposti,“ pochválila sama sebe jedna dívka. Pak si vzpomněla na chvíle citového nebo smyslového rozrušení a dodala: „Leda když nevím, co se se mnou děje.“ Pravděpodobnost, že pod emociálním tlakem uděláme chybu, vzrůstá úměrně tomu, čím víc lidí s námi city sdílí. Totéž lze říct o všech soudech, které nevycházejí z hlavy, nýbrž ze srdce, a často se dostanou do dalších srdcí, aniž by hlavou vůbec prošly.

Chyby a omyly bývají také důsledkem snahy zachovat si při nezdarech dobré mínění okolí. Jak je to možné, ptáme se a hledáme vinu mimo sebe: v okolnostech, nepřízni osudu i lidí. Vina je mimo nás, ale zásluhy — ty patří nám! „Osud je slepý,“ říká smolař, ale šťastlivec jistě nebude osudu upírat určitou schopnost výběru. Člověk má vůbec sklon přeceňovat své postavení ve vesmíru. Tisíce let byla Země středem vesmíru,, kolem ní úslužně obíhalo Slunce; hvězdy a Měsíc zdobily noci a to všechno jen pro jeho potřeby. Člověk byl nesporně jedinou rozumnou bytostí v těch vesmírných dálavách — kromě Pánaboha, jak tvrdí věřící „Největší zmatek vnáší do mysli víra v to, čemu chceme věřit, navzdory tomu, co vidíme.“

Německá autorka Katarina Michel ve své knize Odvážným ženám patří svět se do hloubky a logickým rozumem zamýšlí nad vztahy, jimž prakticky nikdo nemůže uniknout a které pro nás mají největší význam. Nemilosrdně ukazuje, kde jsou naše slabiny, kde nám ještě chybí láska a dominuje sobectví. Ten, komu hodně záleží na citovém úspěchu, proto podceňuje nebezpečí a někdy je přímo slepý k signálům ohlašujícím porážku. Ze sebelásky — nebo hlavě z ní — vyplývá pak sklon se při srovnání s jinými vyvyšovat. Naše vidění skutečnosti a jednání nezávisejí pouze na momentálně působících podnětech, ale ve stejné míře na schématu reakcí, které máme v důsledku starších i nedávných zkušeností zafixované

Nasměrování pozornosti podle Katariny Michel je pro poznání v citové oblasti nezbytné. Kniha Odvážným ženám patří svět je proto vynikajícím návodem pro všechny ženy bez rozdílu věku a neměla by chybět v žádné knihovně.

Milé čtenářky, vřele vám ji doporučuji.

Vaše Dagmar Kludská

Slovo na úvod

Stále ještě je tu hodně věcí, kterým se nemůžeme naučit ani ve škole, ani na víkendovém semináři. Nepomůže dokonce ani vysokoškolské studium nebo dobře míněné rady nejlepších přátel. Tomu, o čem chceme dál hovořit, se lze naučit jedině ve ŠKOLE ŽIVOTA. To je škola, v níž je každý z nás jediným žákem. Je to učení v absolutním tichu, protože v něm jsme nejen žáky, ale současně i svými vlastními učiteli. Žádný jiný učitel ani terapeut za nás v této situaci nic neudělá. Všechny učební postupy jsou totiž zároveň transformačními procesy, s nimiž se každý musí vypořádat sám a projít jimi bez cizí pomoci.

Jakmile si to uvědomíme, začne nám být jasné, že tahle knížka, tento malý rádce, nemůže být žádným návodem obsahujícím několik daných pravidel, která zajistí, že odteď už napořád budeme krásní, bohatí, zdraví a šťastní. Právě naopak - má posloužit jen jako zrcadlo k tomu, aby každý z nás mohl kráčet někdy těžkou, bolestivou a trnitou cestou k sobě samému. Je to cesta k vlastní síle, ke skutečné vnitřní SVOBODĚ a nakonec i k LÁSCE.

Po celá staletí byly ženy utlačované - svými muži, církví i společností. Tento útlak nabyl postupem času takové psychické síly, že jsou určité vzorce chování dnes považovány za natolik „normální“, že je mnoho žen už jako omezování vůbec nevnímá. V takovém případě se mohou pěkně vyděsit, když najednou rozpoznají určité struktury a nemilosrdně je prohlédnou. Pokud však chtějí najít cestu ke skutečně svobodnému a samostatnému životu, je tento proces naprosto nezbytný. To je totiž jediný život, který stojí za to žít.

Z četných poradenských rozhovorů vím, jak je pro mnoho žen těžké zbavit se starých vzorů a zaběhnutých zvyků, nátlaku ze strany partnera nebo rodiny. Žádný návrat zpět tu však není možný. Cesta vede jen kupředu. Naštěstí je zde skvělá pomocnice, která rozhodujícím způsobem inspirovala i tuto knihu. Její jméno zní ODVAHA. Je to něco jako anděl v jiskřivé zbroji. Stojí po vašem boku a čeká, až ho požádáte, aby vytáhl do boje i za vás. Je to VAŠE odvaha, váš osobní, dokonale věrný a oddaný pomocník a průvodce na cestě. Jeho jediné poselství pro vás zní: ODVÁŽNÝM PATŘÍ SVĚT!

Pokud vám následující kapitoly pomohou navázat kontakt s tímto bojovným andělem, který přebývá ve vašem nitru, pak tato kniha dokonale splnila svůj účel. Nesmírně by mě to potěšilo.

Světlo a radost na cestu vám přeje

Katarina Michel

1 Kdo jsem?

Tato otázka zaměstnává všechny velké filosofy a moudré lidi, mezi nimiž mimochodem byly i znamenité ženy, už po celá staletí. Ti všichni přinesli na tuto otázku víceméně hlubokomyslné odpovědi. Když se však opravdu upřímně a vážně zeptáme sami sebe, zjistíme, že všechny tyto odpovědi jsou pro náš konkrétní život relativně bezvýznamné. Jednak proto, že úvahy pocházející z mužských hlav nemohou vždycky posloužit ženám, a pak proto, že jde o odpovědi abstraktní nebo spojené s určitou dobou, takže pro moderní ženy 21. století už nemají valný význam. A jako třetí důvod lze uvést fakt, že téměř všem odpovědím na tuto odvěkou otázku chybí upřímnost a srozumitelnost právě jako odvaha nevšedně myslet a konat. Ten, kdo chce získat řešení, jež by mu osobně mohlo pomoci, se bezpodmínečně musí naprosto poctivě podívat sám na sebe a spatřit se takový, jaký skutečně je, nikoli takový, jaký by si přál být.

Mnoho žen se dopouští dvou zásadních chyb. Vláčejí s sebou nesprávný obraz sebe samých, přičemž buď podceňují, nebo naopak přeceňují své vlastní síly, možnosti a schopnosti.

Žena, která se podceňuje, je trvale vystavena obrovskému napětí, protože si říká, že musí to či ono zvládnout nebo ten či onen úkol splnit lépe a rychleji než ostatní. To vede ke vzniku přímo sebezničujícího stresu. Dochází k neustálému nadměrnému vyčerpání, poněvadž cíle, jichž dosáhneme zpravidla s vynaložením posledních zbytků sil, se příště posunou ještě o kousek výš. Je tedy nabíledni, že tato cesta nutně musí vést do slepé uličky.

Žena, která podceňuje vlastní síly, si věří buď příliš málo, anebo vůbec ne, a hledá proto něco nebo někoho, kdo by jí pozvedl sebevědomí. Neustále dychtí po chvále a uznání svého okolí, partnera, přátel či kolegů. To pak může už pouhá pochvalná poznámka o nové sukni vylepšit a zachránit celý den. V okamžiku, kdy si žena uvědomí, že její sebehodnocení a vnitřní sebeúcta jsou vystavěny jen na tak bezvýznamných povrchnostech, u ní nezřídka dojde k dramatické krizi nebo dokonce k naprostému zhroucení. Ač to tak možná nevypadá, obojí jí vysloveně pomůže. Na procitnutí a poznání skutečného stavu totiž lze stavět. Něco nového se totiž může zrodit jen v případě, že se na svou skutečnou situaci podíváme upřímně a rozebereme si ji bez příkras.

Není pochyb, že předpoklady pro tento neutěšený stav, který se týká většiny žen západního světa a ještě mnohem většího počtu žen z mimoevropských kultur, vznikaly v průběhu mnoha staletí. Už při letmém pohledu do historie - počínaje svatým Pavlem přes pronásledování čarodějnic až po volební právo žen ve Švýcarsku - lze na mnoha případech poznat, jakou nepředstavitelnou měrou byly ženy ve svých právech omezovány. Dosavadní snahy moderního emancipačního hnutí se zabývalyjen vnějšími faktory, což ale nijak nesnižuje jejich význam. Protože většina průkopnických bojovnic za ženská práva se o duchovní záležitosti nijak nezajímala, nepřišlo jim ani na mysl, že by tento osvobozovací proces mohl mít také vnitřní dimenzi. Teprve později se postupně prosadil názor, že existují i „energetická pole“ a „myšlenkové formy“ pocházející z jiné úrovně reality, které spoluurčují chování žen v jejich postavení. Skutečné osvobození moderní ženy jde tedy nejen ruku v ruce s vnější, společenskopolitickou emancipací, ale především s osvobozením od vnitřních vzorců a zavedených zvyků. Žena, která se sice navenek zbavila nátlaku rodiny, ale vnitřně tím ještě díky vnucenému „špatnému svědomí“ trpí, není ve skutečnosti svobodná.

Jedním z nejvýraznějších polí je takzvané ochranné pole. Po celá staletí se ženám sugerovalo, že bez ochrany mužů nejsou schopny přežít. Muž byl považován za živitele a ochránce. Bez něj byla žena vystavena neustálému ohrožení. Tato představa mohla být snad oprávněná v době kamenné nebo v kmenových kulturách, avšak se životem ženy západního světa 21. století, už nemá pranic společného. Žena, která hledá tuto ochranu ještě dnes, zrazuje svou vlastní sílu a samostatnost. Upadá do závislosti, která ji značnou měrou okrádá o její vlastní sílu a důstojnost, a to nejen vjejích vlastních očích, ale i v očích mužů. Ten, kdo si stále znovu říká Tohle sám nezvládnu!, to také skutečně nezvládne. Přitom zásadní chyba není vůbec na straně „zlých mužů“, nýbrž žen, které stále ještě vyhledávají mužskou ochranu, čímž ubírají sílu sobě samým i všem ostatním ženám. Není nic přehnaného na tom, když si moderní žena beze všech pochybností ujasní, že má právo, sílu a možnosti žít svůj život svobodně a rozhodovat si o něm sama.

Samostatné rozhodování umožňuje říci v každé konkrétní situaci ano nebo ne. Člověk, který zná sám sebe, a ví, jakou cestou chce kráčet, nevysílá svým záporným rozhodnutím do světa žádnou negativní energii, nýbrž stanoví jasně a naprosto srozumitelně vlastní hranice. Jde o to dát najevo, co jsou moje plány a co představy ostatních.

Žena, která se vydá na cestu k sobě samé, si musí sundat brýle z očí bez ohledu na to, zda mají zelená, červená či modrá skla. Je třeba zavřít oči a zaposlouchat se do sebe. Co říká tělo? Co říká duše? Jaké vnuknutí přichází z vlastního duchovního jádra bytosti?

Odpověď potom už nedává manželka, matka, milenka, nezaměstnaná žena nebo manažerka. Odpověď dává pravé To jsem já.

Když vím, kdo jsem, mohu přemýšlet o tom, co chci.

2 Co chci?

Zdá se, že pro mnoho lidí je odpověď na tuto otázku stejně těžká jako odpověď na otázku z první kapitoly. Souvisí to samozřejmě s tím, že žijeme v době, kdy se naskýtá téměř nepřeberný výběr možností, jak si uspořádat život.

Jedna hlubokomyslná buddhistická moudrost říká, že veškeré naše potíže souvisejí do značné míry se třemi věcmi. A všechny mají něco společného s vůlí:

1) Chceme něco, co mít nemůžeme.

2) Máme něco, co nechceme.

3) Často ani přesně nevíme, co chceme a co nikoli.

Abychom mohli tyto problémy řešit, je třeba se zbavit oblíbených nebo dosud neuvědomělých iluzí. Prvním krokem, jak toho dosáhnout, je střízlivý, nepřikrášlený pohled na realitu vlastního života. Tu zpravidla určují čtyři témata. Jsou to nesplněná přání, nereálné sny, nepřiměřená očekávání a nevyřešená traumata z minulosti. Postavit se bez výhrad těmto skutečnostem vyžaduje odvahu, přičemž už vypořádat se s jednou z nich může být velikou výzvou.

Zde je patrně namístě jemně upozornit, že je třeba rozlišovat mezi silou vůle a sobectvím, egoismem.