Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk Svěrák, Ladislav Smoljak

FILMOVÉ KOMEDIE II.

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6688. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Redakční úprava Eva Kadlecová
Jazyková korektura Radka Svobodová
Ilustrace Jaroslav Weigel
Grafická úprava a sazba Michal Weigel

První vydání, Praha 2017
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Text © Zdeněk Svěrák; Ladislav Smoljak – dědicové c/o DILIA, 2017
Illustrations © Jaroslav Weigel, 2016 c/o Aura-Pont, Praha
Cover and Typo © Michal Weigel, 2017

ISBN 978-80-271-9937-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-0003-3 (print)

JÁRA CIMRMAN LEŽÍCÍ, SPÍCÍ

Film vznikl v roce 1982 (premiéra 1983)
ve Filmovém studiu Barrandov
v dramaturgické skupině Josefa Císaře

Námět a scénář:
Ladislav Smoljak, Zdeněk Svěrák
Režie: Ladislav Smoljak
Dramaturg: Pavel Hajný
Kamera: Richard Valenta
Hudba: Petr Skoumal

Hrají:
Zdeněk Svěrák (Cimrman)
Valerie Kaplanová (průvodkyně)
Josef Abrhám (vědec)
Petr Čepek (arcivévoda)
Milena Dvorská (jeho choť)
Jan Unger (Cimrman-dívka)
Ladislav Frej (Marold)
Libuše Šafránková (Alžběta)
a další

Ze sedadla vedle řidiče se do uličky vykloní elegantní žena středních let a zavolá na turisty:

„Přátelé, je tady takový návrh, že bychom vzhledem k tomu horku vypustili to muzeum v Liptákově a zajeli se vykoupat na přehradu.“

Zpocení turisté návrh nadšeně přivítají.

„Takže všichni s tím souhlasíte,“ usměje se průvodkyně a otočí se k řidiči. „Na křižovatce doprava.“

Vtom se však ozve starší pán, sedící s desetiletým chlapcem nedaleko průvodkyně:

„Nezlobte se, madam, možná že tím pohněvám ostatní, ale já na tom Liptákově musím trvat. Já sem kvůli Liptákovu jedu až z Vídně, a vy ho teď chcete vyškrtnout z programu!“ Po těch slovech se turista nakloní k chlapci a německy ho informuje o situaci.

Většina cestujících zklamaně reptá, ale tři čtyři další projev vídeňského turisty podpoří.

„Ano. Je to kulturní zájezd.“ Průvodkyně výpravu utiší:

„Jistě, přátelé. Byl to jen návrh. Pan profesor Fiedler má pravdu, je to v programu.“

Nato se obrátí k řidiči: „Na křižovatce doleva!“ Autobus ostře zatočí a za jeho okny se objeví tabule LIPTÁKOV.

* * *

Autobus rozežene hejno hus a zastaví na návsi ve stínu lípy. Z nedalekého domku vychází turistům vstříc velice stará paní v šatech dávno vyšlých z módy.

„Dobrý den, pěkně vás vítám v Liptákově,“ řekne způsobem, který nezapře profesi průvodkyně, a počká, až všichni vystoupí. „Pojďte, prosím, za mnou.“

Hlouček se pohne k domku. Než se všichni natlačí dovnitř, stihnou si někteří vyfotografovat pamětní desku umístěnou u vchodu:

TENTO DŮM JE POSLEDNÍM
BYDLIŠTĚM JÁRY CIMRMANA

* * *

Průvodkyně zaujme místo u stěny proti vchodu a počká, až poslední členové výpravy vejdou dovnitř. Ostatní si zatím prohlížejí zařízení světnice.

Místnosti dominuje dlouhý stůl s asi tuctem židlí. Před každou z nich je na desce stolu hromádka čehosi špinavě bílého. Při pozornějším pohledu v tom lze rozpoznat husí peří, přilepené k desce stolu a povrchově fixované lakem. Tu a tam jsou na stole malé poloprázdné pytlíky. V nich má zřejmě být již sedrané peří. U nohou židlí jsou pytle větší, jedny s nesedranou surovinou, druhé s odpadem. Místnost je zařízena tak, jak bylo v Jizerských horách zvykem. Když poslední turista překročí práh a všichni se ztiší, nadechne se průvodkyně k výkladu:

„Největším světovým spisovatelem, vynálezcem, malířem, fyzikem, lyžařem a filozofem všech dob byl téměř zapomenutý český velikán Jára Cimrman. Můžeme o tom vést spory, můžeme s tím dokonce i nesouhlasit, ale to je tak všechno, co se proti tomu dá dělat. Tento dům byl jeho posledním bezpečně zjištěným bydlištěm.“

* * *

Průvodkyně stojí u otevřených dveří do Cimrmanovy světničky a znovu čeká, až se turisté shromáždí kolem ní.

„A toto je Mistrova světnička. V místnosti jsou instalovány jen ty předměty, kterých tu Jára Cimrman prokazatelně užíval.“

Tři předměty, postel, židle a boty, které průvodkyně vyjmenovala, tvoří opravdu jediný inventář vybílené světnice. Zatímco se jeden z turistů táže průvodkyně, zda se po Mistrovi nezachovala jeho podobizna, zrzavý chlapeček rakouského návštěvníka podleze šňůru, bránící vstupu do místnosti, aby si sáhl na boty. Svým vstupem vyplaší slepici ukrytou pod postelí, a její kdákání připoutá na chlapce pozornost.

„Rudi! Was machst du?“ okřikne ho otec.

„Byl tady dotaz na Mistrovu podobu. Tak Mistrovu podobu z dospělých let neznáme. Víme jen to, že měl na levé tváři jizvu ve tvaru T, neboť jako chlapec narazil při skotačení na traverzu ve tvaru T.“

„Pardon, že ruším. Vy to možná nevíte, ale u nás v Rakousku jeho podobiznu máme. Je to portrét od malíře Schönfelda,“ řekne pán, který napomínal chlapce.

„To je vyloučeno. Cimrman nikdy žádnému malíři modelem neseděl. Pojďte, prosím, dále.“

* * *

Turisté se natlačí do malého dřevníku a vytvoří kruh okolo špalku se zaťatou sekerou.

„Na tomto špalku Cimrman osobně sekal dřevo. Kovová část sekery je původní, topůrko pochází z novější doby.“

„Na tom špalku se ještě seká?“ dotýká se udiveně čerstvých záseků a třísek jeden z turistů.

„Já na něm sekám,“ přizná průvodkyně.

* * *

„Zde býval hostinec U Sirotků,“ říká průvodkyně před patrovou budovou, nad jejímiž přízemními okny visí štít „Jednoty“, „a v prvním poschodí jednotřídní škola. Tam Cimrman krátce učiteloval. Půjdeme, prosím, nahoru a podíváme se dolů.“

Většina turistů zajde s průvodkyní dovnitř. Venku zůstanou jen ti, jejichž zájem je menší než počet schodů, které je nutno vyšlapat.

Ve třídě průvodkyně otevře okno dokořán, poodstoupí stranou a počká, až se hlouček natlačí k parapetu.

„Podívejte se, prosím, tímto směrem.“ Napřáhne paži a turisté zvědavě natáhnou krky.

„Tímto směrem, tři sta dvacet kilometrů odtud, je Vídeň. Tam se Cimrman narodil a prožil svá první léta. Rok narození bohužel neznáme.“

Naivnější turisté dál hledí k zalesněnému obzoru, chytřejší se po sobě zklamaně podívají.

„Co tam je?“ ozve se jeden z lenochů zdola, který právě zapochyboval, zda přece jen neměl jít nahoru.

„Vídeň,“ odpoví z okna jiný člen výpravy.

„Ano?“ řekne turista se zájmem a bystře vběhne do budovy.

* * *

Dobový snímek svátečně oblečené rodiny v kulisách fotografického ateliéru. Otec, matka a dcera Luisa stojí, šestiletý chlapec v dívčích šatech sedí před nimi na židli.

Průvodkyně pokračuje ve výkladu: „Z té doby se zachoval jediný snímek, pořízený k narozeninám jeho starší sestry. Malé děvčátko v popředí je Jára Cimrman, před nímž rodiče až do jeho patnácti let tajili, že je chlapcem, aby donosil šatstvo po své starší sestře Luise.“

Fotografie zčásti oživne. Od nehybné skupiny se odpojí děvčátko Jára a rozběhne se vzhůru po terasách a balustrádách kašírovaného parku. Pak jej začne pronásledovat sestra Luisa, matka jen rozčileně gestikuluje na místě, kdežto otec je stále fotograficky nehybný.

Průvodkyně vysvětluje: „Otec na snímku vypadá spíše na dědečka, viďte? Však mu je také na snímku bezmála osmdesát let. Přesto zplodil se svou o padesát let mladší vídeňskou chotí jedno zdravé a jedno geniální dítě. Dlouhověkost byla vůbec rodovým znakem Cimrmanů. Většinou se dožívali okolo jednoho sta let.“

Luise se konečně podaří přivést neposedu zpátky a snímek se znovu ustálí do původní nehybnosti.

* * *

Výklad pokračuje před mlýnem.

„Tento mlýn patřil Vojtěchu Kalvodovi, se kterým Cimrman nejraději hrával mariáš… Kalvoda byl dobrý mariášník, ale nad Cimrmanem nikdy nevyhrál.“

„Nikdy nevyhrál? Jak to můžete vědět?“ obrátí profesor Fiedler pochybovačně oči v sloup.

„Vím to,“ odpoví stručně stará paní, poněkud dotčena, že se o jejích slovech pochybuje.

V síňce mlýna se turisté natlačí do hloučku před fotografií na zdi. Snímek zachycuje skupinu vesničanů a mlynářské chasy s rodinou mlynáře Kalvody uprostřed (pan otec, jeho rodiče, žena, starší dcera a dva chlapci). Dva mladíci ležící v popředí drží ceduli:

1914
50 LET KALVODOVA MLÝNA

„Tento snímek,“ říká průvodkyně, „pořídil Jára Cimrman fotoaparátem vlastní konstrukce s českou závěrkou ‚mžik‘. Mlynář Kalvoda,“ ukáže průvodkyně prstem na postavu uprostřed snímku, „daroval Cimrmanovi v květnu 1914 k narozeninám dva pytle mouky. To je pro nás důležitý fakt: nevíme sice, kolikáté narozeniny to byly, ale víme aspoň, že se Cimrman narodil v květnu.“

„Jestli dovolíte,“ ozve se profesor Fiedler, „možná by to přítomné zajímalo, že ve Vídni rok Cimrmanova narození již známe. Je to rok 1877. Tenkrát bylo totiž velké sucho a v matrice čtvrté vídeňské farnosti…“

„Ano, dohadů je mnoho. Vyjdeme, prosím, zase ven. Přesné datum Cimrmanova narození neznáme. Nevíme ani přibližné údaje o době jeho školní docházky. Víme jen, že ve druhé polovině minulého století navštěvoval v šatech své starší sestry Luisy dívčí školu ve Vodičkově ulici v Praze.“

* * *

Před vchodem do školy se tlačí houf školaček.

Průvodkyně pokračuje ve vyprávění: „Nová žákyně do dívčího kolektivu dobře zapadla.“

Ve skupině dobově oblečených dívek, proudících školními dveřmi dovnitř, je zřetelně rozeznatelná jedna, která se ve svém dívčím oděvu pohybuje s klukovskou neotesaností. Na levé tváři má dobře patrnou jizvu ve tvaru T.

Ve třídě mají děvčata v lavicích vaničky s vodou, kde koupou modely nemluvňat. Mají osušky, pleny a povijany. Učitelka prochází uličkou mezi lavicemi a opravuje nesprávné počínání.

„V některých předmětech, jako například v přípravě k mateřství,“ vypráví průvodkyně, „byl Cimrman průměrnou žákyní.“

Učitelka náhle strne, a vzrušeně gestikulujíc, běží k Cimrmanovi. Zřejmě se dopustil zvlášť hrubé chyby. Její rozčilený křik ho pak ještě ke všemu vyleká. Civí na učitelku a nevšimne si, že teď dokonce zvedl „nemluvněti“ nožičky nad vodu a hlavičku nechal pod hladinou. To už je na učitelku příliš. Vytrhne mu loutku z ruky, a něco mu vytýkajíc, pumpuje „dítěti“ pažemi, aby je přivedla k životu.

Průvodkyně pokračuje ve výkladu: „V jiných, zejména technických předmětech vynikal natolik, že dokázal dokonce zastoupit při výuce učitele.“

Při demonstraci indukční elektriky zapojuje Cimrman učitele do spletitého okruhu cívek, kondenzátorů a drátů, a když zatočí klikou, ukáže na pomůckách, kudy elektrický proud vstupuje do pedagogova těla a kudy z něho vychází. Stařičký učitel přihlíží pod proudem výkladu své oblíbené žákyně, pokud mu to vibrace trupu dovolí. Zdařilý pokus vygraduje fyzikálním úkazem, při němž se učiteli vztyčí řídké šediny do stříbrné svatozáře.

Průvodkyně přidává další podrobnosti ze školních let: „Také na školním hřišti udivoval Cimrman výjimečnými výkony.“

Děvčata skáčou do dálky. Za krátkým doskočištěm měří učitelka s několika žákyněmi délky skoků. Všechny končí v doskočišti před hloučkem, jen Cimrman ve svých vlajících sukních přeletí vysoko nad jejich hlavami a dopadne jim za zády.

* * *

O přestávce žákyně se svačinami v rukou korzují ukázněně po jedné straně chodby tam, po druhé zpět. Cimrmanové však dnes jako by nechutnalo. Víc než krajíci se věnuje halenkám spolužaček. Ty se totiž začínají vůčihledně dmout, kdežto její živůtek je stále plochý.

Zastaví se přede dveřmi ředitelny a přemýšlí.

Průvodkyně vysvětluje: „Brzy si vnímavý Cimrman všiml rozdílů mezi sebou a svými spolužačkami. Rozdílů, které v nižších třídách nebyly patrné.“

Na dveřích ředitelny je cedule s nápisem:

ŘEDITELKA ŠKOLY
Důvěrné dívčí chvilky vždy ve středu od 15.00 do 17.00 hod.

Cimrmanová zaklepe a vejde dovnitř.

Průvodkyně: „Nikdo však chlapcovým obavám nepřikládá váhu.“ Po malé chvíli se dveře znovu otevřou a objeví se v nich

Cimrmanová s ředitelkou.

Ředitelka, matróna kyprých tvarů, poplácá žákyni po tváři a povzbudivě na ni zamrká: jednoho dne, až přijde čas, bude Cimrmanová stejně kyprá jako ona.

Průvodkyně pokračuje: „Jeho dívčí postavě se dokonce dostane nečekaného vyznamenání, když školu navštíví malíř Josef Mánes, aby si mezi děvčaty vybral model.“

Malíř Mánes, v charakteristickém širáku, s knírkem a bradkou, vstupuje se suitou pedagogů do tělocvičny, kde už stojí v řadě rozechvělé žákyně. Umělec zběžně projde před řadou a vybere si boubelatou dívčinu s dolíčky ve tvářích a s pěknými ňadry. Ale vybírání není ještě konec. Mánes stejným způsobem, jen o něco pozorněji, projde také žákyním za zády, kde zkoumá jedno dívčí lýtko po druhém. Stále nenalézá to pravé. Teprve když pozdvihne sukni Cimrmanovi, spokojeně se usměje a ukáže na vyvolenou prstem.

* * *

Ve svém ateliéru tvoří malíř jednu ze svých typických figurálních kompozic. Zajímavé však je, že k vytvoření jediné ženské postavy na plátně mu nestačí jedna modelka, ale že musí mít modelky dvě.

„Málokdo ví,“ prozrazuje průvodkyně, „že tolik obdivované lýtko mánesovských žen je slovanské lýtko Járy Cimrmana.“

Na stupínku pro modely se na záda prsaté spolužačky tiskne Cimrman a ve výrazném zákroku dává vyniknout svému trénovanému lýtku.

* * *

U Žofína se děvčata pod dozorem učitelky tělocviku projíždějí na lodičkách, splétají věnce z pampelišek a pouštějí je po proudu Vltavy.

„K osudovému zlomu v jeho životě dochází v posledním ročníku školy při tradičním májovém pouštění věnečků,“ vypráví průvodkyně. Loďka, v níž stojí tělocvikářka, se náhle zakymácí, učitelka vymrští paže vzhůru, zabalancuje a s výkřikem sletí do vody. Doplave však hbitě k přístavišti, kde jí žačky pomohou na břeh a odvedou ji do hlídačovy budky. Vzápětí se dveře znovu otevřou, zmáchaná učitelka gestem přivolá Cimrmana, vrazí mu do ruky velké oko s klíči

a pobídne ho ke spěchu. Cimrman vyběhne.

Zatímco Cimrman běží přes křižovatku, kličkuje mezi chodci, zabíhá do školní budovy, s náručí šatstva z ní opět vyběhne a stejnou cestou běží zpět, učitelka si svléká mokrou blůzku, sukni, spodničku, šněrovačku a krajkové spodní kalhoty. Oba děje se setkají ve chvíli, kdy Cimrman udýchán vpadne do hlídačovy boudy a učitelka právě svlékla poslední kus oděvu. V chlapcově tváři se zračí zděšení nad tím, co vidí.

Průvodkyně nevzrušeně pokračuje ve výkladu: „Zdánlivě bezvýznamná nehoda způsobila, že Cimrmanova subjektivní představa o ženském těle byla náhle konfrontována s drsnou objektivní skutečností.“

Cimrman se otáčí a znovu pádí do školy.

„Šosácká pruderní výchova, která tajila před mládeží nejzákladnější fakta o lidské fyziognomii, způsobila, že Cimrman vyvodil ze svého zážitku jediný možný závěr,“ říká průvodkyně.

Bere schody po dvou, jen za ním sukně vlají, a průvodkyně pokračuje: „Jsem-li já s tím, co mám pod sukní, žena, pak učitelka tělocviku musí být muž!“ Poslední slovo vyřkne vlastně průvodkyně za Cimrmana, který právě dorazil s tímto zděšeným výkřikem na rtech na práh ředitelny.

Ředitelka popadne Cimrmana za ruku a odvleče ho naproti do kabinetu biologie.

Profesor biologie pod dojmem ředitelčiných vzrušených gest vyjme ze zamčené zásuvky tlustou knihu „Tělovědy“ a rozevře ji na stránce s anatomií ženského těla. Ukáže obrázek Cimrmanovi a ten zavrtí hlavou. O stránku dál je anatomie mužského těla. Cimrman přikývne. Profesor sklapne knihu a pokyne Cimrmanovi, aby se odhalil. Ten vyhrne sukni, přidrží si její cíp pod bradou a spustí spodní kalhoty níž. Profesor s ředitelkou si vymění užaslé pohledy. Ředitelka pak zabodne prst do obdélníku otevřených dveří. Její gesto je výmluvně definitivní: „Ven!“

Průvodkyně zdůrazní: „Touto epizodou končí Cimrmanova dívčí léta. Od této chvíle se zapisuje do historie již jen jako muž.“

Cimrman vyjde před školu a zastaví se u její rohové zdi. Vykasá sukně a po chlapecku se s dívčí školou rozloučí.

* * *

EVROPA 1873–1896

„Záhy Jára Cimrman zazářil na obloze světové vědy jako talent první velikosti,“ otevírá průvodkyně další etapu Cimrmanova života. V zádi asi metrové rakety se zableskne a vzápětí už těleso syčí nad hlavami shromážděných Rusů. Mezi muži hledícími vzhůru vyčnívá vzrušená tvář povědomého vzezření: je to Ciolkovskij, jak ho známe z učebnic fyziky. Napjatě sleduje let rakety, po chvíli však zklamaně

svraští tvář, mrští čepicí o zem a řekne: „Málo!“

„Pane Ciolkovský, počkejte okamžik!“

Ze skupiny přihlížejících vystoupí mladý muž s jizvou ve tvaru T na levé tváři.

Jde od jednoho z konstruktérových pomocníků ke druhému a bere jim z rukou rakety. Udělá z nich na zemi hraničku, vytáhne ze svých kalhot opasek a sváže jím rakety do jedné otepi.

„A co takhle, Konstantine Eduardoviči?“ řekne. Mohutnější plamen zahučí nad hlavami raketových průkopníků.

Ciolkovskij pochvalně poplácá Cimrmana po zádech.

* * *

Cimrman letí v koši balónu nízko nad zemí.

Průvodkyně to komentuje slovy: „Inspiruje největší velikány své doby.“

Na planině pod balónem stojí dřevěná bouda se stožáry a spletí drátů. Vývěsní štít otevřeně hlásá: „Guglielmo Marconi – telegraf“. Cimrmanova gondola letí tak nízko, že strhne dráty a pokácí několik tyčí. Marconi vyskočí a zuřivě hrozí vzduchoplavci pěstí: „Strhal jste mi telegrafní dráty!“

„Zkuste to bez drátů, Guglielmo!“ radí mu v letu Cimrman.

„Díky!“ volá vděčně Marconi a hned běží do boudy. Její hromosvod začne vzápětí sršet jiskrami.

* * *

Francouzský konstruktér Eiffel črtá tužkou skicu budoucí věže.

Nahoře je taková, jak ji známe, ale její nohy trčí rovnoběžně do země.

Průvodkyně k tomu podotýká: „Jeho vlivu neunikl ani francouzský konstruktér Eiffel.“

„Dovolíte?“ řekne Cimrman nad konstruktérovým ramenem a vezme mu z ruky tužku. Několika chvatnými tahy opraví toporné rovnoběžky nohou do světoznámého ladného rozkročení.

* * *

Orchestr zkouší pod taktovkou samotného Johanna Strausse. V prázdném hledišti přímo za dirigentem sedí Cimrman. Orchestr hraje známý Straussův valčík, avšak závěrečný tón hudební fráze nezní tak, jak jsme zvyklí. Jeho nepatřičnost přímo tahá za uši. Cimrman se nakloní přes pažení orchestřiště a zaťuká skladateli na rameno:

„Poslyšte, Johanne Straussi, zkuste tam bé místo toho áčka.“

„Myslíte?“ zaváhá Strauss, ale přece jen se obrátí k hudebníkům s pokynem: „Pánové, v patnáctém taktu zkusíme hrát bé místo á.“

Orchestr zahraje motiv tak, jak ho známe, a Strauss na Cimrmana pochvalně kývne.

Cimrman se znovu nakloní ke skladateli a řekne:

„Mám pro vás nápad na operetu.“

Strauss, nepřestávaje dirigovat, ho pohledem vybídne, aby ukázal, co přinesl. Cimrman otevře brašnu, za konce křídel vytáhne mrtvého netopýra a rozevře ho před skladatelem.

* * *

V altánku z březového dřeva sedí spisovatel A. P. Čechov nad rukopisem. Cimrman jede okolo na koni.

„Na čem pracujete, doktore Čechove?“

„Píši Dvě sestry,“ odpoví spisovatel. Cimrman se na něj upřeně zadívá:

„A není to málo, Antone Pavloviči?“

* * *

„Se svými vlastními objevy však nemá štěstí,“ shrnuje průvodkyně. Cimrman vstupuje do budovy, nad jejímž vchodem je nápis PATENT OFFICE. Ve dveřích se mine s odcházejícím pánem, který se šťastně usmívá.

Vzápětí vstupuje Cimrman do kanceláře a už na prahu hlásí:

„Vynalezl jsem telefon!“ Nato položí před úředníka aparát.

Úředník spráskne ruce. „Teď, teď tu byl. Museli jste se potkat. Nějaký…,“ podívá se do lejster, „Graham Bell.“

Cimrman zklamaně svěsí ramena.

* * *

Dveře kanceláře se znovu rozletí a opět v nich stojí Cimrman.

„Vynalezl jsem kinematograf,“ klade před úředníka objemný přístroj.

„Vy máte ale smůlu,“ řekne úředník. „Teď! Teď tu byli. Je to minuta. Dva bratři. Z Francie.“

Cimrman dosedne na židli a skryje hlavu do dlaní.

* * *

Opět se dveře kanceláře rozletí a Cimrman hodí na stůl těžký ruksak.

„Neříkejte, že tentokrát aspoň něco nevyjde. Pište,“ klade Cimrman na stůl jeden předmět vedle druhého. „Vynalezl jsem pojistku, žárovku, dynamo, elektroměr a akumulátor.“

Úředník s omluvným úsměvem postaví ke každému předmětu stejný protějšek.

„Edison. Teď tu byl,“ řekne. „Nic jiného nemáte?“

„Měl bych tu,“ hlesne skepticky Cimrman, „ale nevím…“

„No, ukažte to,“ povzbudí ho úředník.

Cimrman najde na dně tlumoku dva kousky zmačkané látky.

„Co je to?“ rozkládá úředník hadříky na stole.

„Dvoudílné plavky,“ stydí se Cimrman za svůj vynález.

„No vidíte, aspoň něco,“ bere úředník do ruky evidenční knihu vynálezů. Píše a nahlas si pro sebe diktuje:

„J. Cimrman, jedny plavky dvoudílné.“ Úředník sklapne knihu a řekne:

„A příště přijďte dřív.“

„To bych si musel zařídit laboratoř někde poblíž,“ namítne Cimrman.

* * *

Přímo u vchodu pod cedulí PATENT OFFICE si Cimrman zřídil stánek s laboratoří. Míchá cosi v lékárnické misce nad plamenem. Pouliční chodci ho pokládají patrně spíš za párkaře než za chemika.

V kanceláři patentního úřadu zatím sedí na židli s nohou přes nohu elegantně oblečený muž, kouří cigáro a diktuje úředníkovi:

„… tato výbušnina má 3–4krát vyšší trhavý účinek než střelný prach.“

„… střelný prach,“ zapisuje úředník. „A ještě vaše jméno?“

„Alfred Bernhard Nobel.“

Z ulice před budovou zazní mohutná detonace. Okenní skla kanceláře se vysypou. Nobel s úředníkem zvědavě vyhlédnou otvory ve skle ven.

Dole pod okny vstává z trosek své pouliční laboratoře Cimrman a volá vzhůru:

„Pište si! Vynalezl jsem dynamit!“

* * *

„Typický český osud, viďte. Buď s něčím přijdeme o století dřív, anebo o vteřinu později,“ končí průvodkyně svůj výklad a zastaví se u pramene vytékajícího ze skály.

„Jsme u Cimrmanova pramene. Voda je bohatá na uhličitany, draselnou sůl a železo. Platí taková pověra, že kdo se z pramene napije, do roka otěhotní.“

Drobný pán v brejličkách, nesoucí právě plechový hrnek na řetízku k ústům, se v poslední chvíli zarazí. Ostatní turisté, čekající za ním, se zasmějí.

Profesor Fiedler s omluvným úsměvem přistoupí k průvodkyni:

„Byla tam taková drobná nepřesnost v tom, co jste říkala. Cimrman nebyl Čech. Cimrman byl Rakušan. Narozen ve Vídni. Matka Rakušanka.“

„Otec Čech. Cimrman sám většinu života strávil v Čechách,“ odpoví stručně a s převahou průvodkyně.

„Ovšem herečka Sarah Bernhardtová vzpomíná, že on sám o sobě říkal, že je božský Rakušan, il divino…“

„Sára!“ mávne rukou průvodkyně. „Ta si toho navymýšlela. Taky se pořád chtěla vdávat… No. Ve světě si Cimrmana vážili, ale vlast, to jsou Čechy, táhla jeho srdce k sobě domů.“

* * *

PRAHA 1897

Prašnou silnicí nedaleko Prahy šlape Cimrman do pedálů jízdního kola. Na zádech má tlumok, na nosiči kufr, vpředu před řídítky brašnu.

Náhle Cimrman strne a leknutím málem spadne z kola: u cesty přímo před ním sedí na koni husita, v ruce třímá sudlici a podmračeně na něho hledí.

„Cimrmane! Járo! Jsi to ty?“ zazní za Cimrmanovými zády.

Cimrman se otočí a spatří malíře, který si v trávě před husitou rozložil svůj stojan.

„Marolde! Luďku!“ vykřikne Cimrman překvapeně.

„Kde se tu bereš?“ odkládá Marold paletu, aby se s přítelem přivítal.

„Jedu z Paříže!“

„Tomu říkám štěstí! Musíš hned se mnou,“ balí rychle Marold náčiní a nakládá je na Cimrmanovo kolo. „Děkuju, pane Melichar, zítra budeme pokračovat,“ propustí Marold svůj model. Ten se otočí a zvolna odcválá.

* * *

Nedlouho nato již přátelé vedou kolo jednou z ulic Starého Města.

„Víš, hrozně rád bych slyšel tvůj názor,“ říká Marold Cimrmanovi.

„Buď zdráv, Vrchlický!“ kyne kolemjdoucímu vousáči. Vzápětí ho pozdraví sedmnáctiletý jinoch s houslovým futrálem v ruce:

„Dobrý den, pane Marold!“

„Nazdar, Honzíku,“ odpoví malíř a na vysvětlenou dodá: „To je Kubelíkovic kluk. Talent.“

„Kam to vlastně jdeme?“ ptá se Cimrman.

„Pracuji ve Stromovce na jedné velké zakázce. Nazdar, Kaplane!“

„Nazdar,“ odpoví Kaplan, vezoucí na dvoukoláku turbínu.

„Co zase kutíš?“ hlaholí Marold. Kaplan mávne rozmrzele rukou:

„Turbínu, ale nějak mi to nejde.“

„Jen vytrvat!“ povzbudí ho Marold.

„Na jaké zakázce?“ vrací Cimrman Marolda k nakousnuté větě.

„Panoráma! Bitva u Lipan! Ty spadneš, Křižíku!“ volá Marold k vrcholu elektrického vedení, kde český vynálezce právě upevňuje obloukovou lampu.

„Promiňte,“ osloví Marolda starší paní, „není to náhodou Cimrman?“

„A není to náhodou Karolina Světlá?“ opáčí s úsměvem Cimrman.

„Kde jste se toulal, vy šibale? Vzpomínáte, jak jste mě zavedl k tomu kříži u potoka? Tak to už jsem zpracovala. Myslbeku, podívejte, kdo přijel,“ zavolá Světlá na statného padesátníka s maketou pomníku svatého Václava v podpaží.

„Vítám vás, Cimrmane, promiňte, já strašně spěchám,“ potřese sochař Cimrmanovi na uvítanou a zároveň na rozloučenou rukou a vrazí do staršího pána s fasciklem not.

„Dívejte se na cestu, člověče,“ sbírá pán po zemi noty.

„Dvořáku!“ pomáhá mu Cimrman. „Tak už jste z Nového Yorku doma?“

„Doma je doma. Taky už by ses měl usadit, Cimrmane,“ zabručí Dvořák a spěchá dál svou cestou.

* * *

Cimrman s Maroldem vedou kolo po vltavském nábřeží.

„Víš,“ vysvětluje malíř, zatímco jeho druh se kochá pohledem na siluetu Hradčan a Karlova mostu, „jde mi o absolutní realismus. Abys nepoznal, co je skutečné a co je namalované. Rukulíbám, milostpaní! Nazdar, Holube!“ Cestovatel Holub s tropickou přílbou, v šortkách a s manželkou po boku jde právě z nákupu. Domorodý nosič, nahý černoch se sukýnkou z bambusových listů a se zlatým kruhem v nose, nese na hlavě nákupní koš.

„Nazdar, chlapci!“ volá Holub.

„Dobrý den, doktore,“ zdraví ho Cimrman. „Jedete letos zase do Afriky?“

„Doma bude,“ řekne suše paní Holubová. „Už se narajzoval dost.“

„Jansa dělá krajinu a já figury. Jsem zvědav, co tomu řekneš,“ končí Marold výklad, když dojdou alejí Stromovky k dřevěnému pavilónu budoucího panorámatu.

* * *

Maroldovo lipanské panoráma není ještě zcela dokončeno. Hemží se to tu malíři a řemeslníky, bouchají kladiva, skřípají pily a hoblíky. Tu a tam zeje v bitevní scenérii zatím jen bílá plocha, některé partie jsou jen v konturách a z umělé trávy občas vybíhají holá prkna. Přesto však ve světle prosvítajícím skleněnou střechou působí krajina s barvitými skupinkami bojovníků a s torzy válečných vozů v popředí překvapivě živým dojmem. Tím nepatřičněji působí dělník s kolečkem kamení, který nečekaně vyjede z díry vedle vozové hradby a zvrhne náklad do koryta umělého potoka.

Cimrman s Maroldem stojí na ochozu pro diváky a rozhlížejí se kolem.

„Co tomu říkáš?“ visí Marold Cimrmanovi dychtivě na rtech.

„Takovouhle příležitost přece malíř hned tak nedostane. To není obraz v rámu, na stěně, v galérii. Tady jsi přímo v tom. Cítíš ten magický prostor? Na dosah ruky máš věci, na které bys mohl sáhnout, a nevíš, kde je ta hranice, za kterou začíná malba.“

Marold jde krok před Cimrmanem, a zatímco hovoří, poopraví tu a tam rozestavění rekvizit či sáhne štětcem do plátna. Omylem mázne barvu i do obličeje jednoho ze spolupracovníků, který tu nehnutě stál a sledoval Mistrův výklad.

„Není to špatný, Luďku, ale já bych nezůstával v půli cesty,“ shrne svůj dojem Cimrman.

„Jak to myslíš?“

„Spojení reality a malby není důsledné. V podstatě je to zase jenom obraz. Lidé se sem budou chodit dívat jako do cirkusu.“

„Dál už jít nelze,“ oponuje Marold.

„Lze. Vyjít ven, do ulice, do přírody,“ zraje už v Cimrmanovi nová myšlenka.

„Tam už končí malířství a začíná lakýrničina,“ zlobí se Marold.

„Kdo rozhoduje o tom, kde končí malířství?“ opáčí Cimrman.

„Jestli chceš, Luďku, ukážu ti, kam až může malíř jít.“

„Má pravdu,“ ozve se vedle nich zaujatý hlas. Hezké děvče v malířském plášti a s paletou a štětci v ruce už hodnou chvíli sleduje jejich spor.

„Alžběto,“ řekne Marold s jemnou výčitkou, „vy jste vždycky proti mně.“

„Nejsem. Ale v tomhle má pan Cimrman pravdu.“ Cimrman podá Maroldovi ruku. „Děkuji ti, Luďku. Děkuji ti za inspiraci.“

„Takže se mnou spolupracovat nebudeš,“ uzavře Marold. Cimrman ho však už nevnímá…

„Položím Praze k nohám moře,“ řekne s pohledem upřeným do dálky. Pak se obrátí k Alžbětě a vlídně řekne:

„Pomůžete mi?“

* * *

Cimrman stoupá hbitě po stupních žebříku na čerstvě sbitou dřevěnou věž. Na jejím vrcholku se zastaví a soustředěně pohlédne dolů. Věž stojí za pomezní čárou předměstského fotbalového hřiště. Celou hrací plochu pokrývá obrovské plátno, na němž se již rýsuje část budoucí mořské scenérie.

Z místa, kde se zřejmě právě malovalo, táhne se k patě věže pěšinka barevných šlápot. Také Alžběta, běžící odtud se smetákem v ruce, zanechává za sebou barevné otisky svých bosých nohou. Běží k pravé brance, kam Cimrman nadirigoval koňské spřežení se zvláštním nákladem. Je to selská voznice, jaké se používalo k hnojení pole močůvkou. Kočí zacouvá k okraji plátna, vyzuje se z bagančat a rozvine hadici, nasazenou na pípu dřevěné bečky.

„Tři kroky doleva!“ volá Cimrman z věže. „Ještě krok, pane Bejček. To je ono, přesně tam.“

Kočí položí hrdlo hadice na označené místo a vrátí se k vozu. Když je Alžběta se smetákem připravena, otočí Bejček kolíkem pípy a proud ultramarínové barvy se začne rozlévat po plátně. Alžběta má co dělat, aby stačila pohybem smetáku roztírat barvu do stran.

Cimrman používá děvčete jako své prodloužené ruky.

„Do toho, Alžběto!“ volá. „Drsně s tou modrou na ten obzor. Nebojte se toho kontrastu. Je to moře! Je to živel!“

Alžběta snaživě plní všechny pokyny, jen občas vzhlédne k Mistrovi a přitom si hřbetem paže setře z čela pot.

Z dřevěné šatny vykluše jedenáctka fotbalistů A. C. Podolí a zastaví se u kraje obrazu.

„Slíbil jste, že už dneska budeme moct trénovat!“ volá kapitán na Cimrmana.

„Chlapci, ještě strpení. Dneska to domalujeme, zítra to bude schnout a pozítří mi to pomůžete srolovat.“

* * *

V místě, kde se úzká Melantrichova ulice rozšiřuje v miniaturní náměstíčko před Kischovým domem, stojí na stupínku z prken slavnostně vyzdobené řečniště. Hovoří z něho k lidem shromážděným okolo i v oknech přilehlých domů český cestovatel Emil Holub. Je oblečen v africkém, jen přílbu si položil před sebe na pultík.

„Vládě je toto umělecké dílo zřejmě trnem v oku. Vídeň dopřála Praze moře na pouhých třicet minut!“

„Hanba!“ ozvou se rozhořčené výkřiky z davu, doprovázené hvízdáním.

„Nuže, přátelé, až náš starobylý orloj odbije pátou, pokochejme se po tu krátkou povolenou chvíli pohledem na moře, které nám nedala jako jiným národům příroda, ale génius českého umělce pana Jaroslava Cimrmana!“

Ulice bouří potleskem.

Cimrman, do jehož rámě je zavěšena Alžběta, skloní skromně hlavu.

„Já však pevně věřím, že přijde den, kdy toto naše české moře nebude zdobit Prahu jen po dobu milostivě nám povolenou, ale že jeho vlny budou omývat zdi staropražských domů napořád, a to vždy v sobotu odpoledne a po celou neděli.“

Do mohutného potlesku, který Holubova slova odmění, zazní údery věžních hodin.

„Tiše! Bije pátá!“ ozve se hlas z davu.

Shromáždění zmlkne a všichni se formují do průvodu za nastoupenou sokolskou kapelou. Sotva dozní poslední úder, hudba spustí pochod Lví silou a obecenstvo s hudbou v čele se pohne směrem ke Staroměstskému náměstí.

* * *

Dav, hustě natlačený v Melantrichově ulici, se na náměstí před orlojem rozlije do šířky. Zraky všech se upnou k Rynečku. Prostranství zašumí vzdechem úžasu. Není divu. Vždyť notoricky známá perspektiva Staroměstské radnice a protilehlých budov ústí na konci v úchvatnou scenérii mořského břehu a nedozírné hladiny oceánu, neboť průrvu zcela vykrývá Cimrmanův prospekt.

„Tvůrčí akt, to je nejvyšší stupeň blaženosti,“ řekne zaníceně Cimrman.

„Myslíte?“ zapochybuje Alžběta. „A co láska?“ Cimrman se usměje: „Láska a tvorba, to nejde dohromady, Alžběto.“

„Proč?“ pokouší se Alžběta zakrýt osobní zájem na Cimrmanově odpovědi.

„Opravdová láska, to je vždycky nakonec rodina. Podívejte, Alžběto, co já mám před sebou úkolů.“

Cimrman vytáhne z kapsy ohmataný papírek a čte:

„Trojtaktní motor, zvukový film, vyzvednout význam Komenského atakdále. A kdybych měl rodinu, tak by tu stálo: Tři litry mléka, půlku chleba, vyzvednout sako z čistírny.“

Alžběta se tomu musí zasmát.

Hodiny na orloji v té chvíli dvakrát ostře udeří. Tento zvuk je signálem pro policisty, kteří tu po třicet minut klidně postávali:

„Končit! Rozejděte se! Sbalte si ten krám!“ vykřikují a vytlačují obecenstvo z prostoru před radnicí.

Cimrman rezignovaně přihlíží, jak je jeho moře rolováno a místo něj se objevuje pomocné lešení a fasády domů.

„No, nevadí,“ vzdychne. „Znovu do práce!“

„Co teď máte v plánu?“ zeptá se Alžběta. Cimrman opět vytáhne papírek.

„Rozbít atom,“ přečte a hned se opraví: „Ne, to až potom. Nejdřív rozbít monarchii.“

* * *

KONOPIŠTĚ 1909

Otevřený kočár následníka trůnu Františka Ferdinanda d’Este uhání ulicemi Benešova. Lidé se shlukují na krajích chodníků, aby pozdravili arcivévodu, jehož prkenná postava sedí osamoceně na zadním sedadle s pohledem nehnutě upřeným do zad kočího.

Také v polích za Benešovem ustávají rolníci v práci, smekají čepice a klaní se oblakům prachu za kočárem.

I v konopišťském parku vzdávají pracovníci povinnou úctu pánovi.

„Arcivévoda! Arcivévoda!“ křikne hajný na lesní dělníky, kteří právě zasazují jakýsi cizokrajný strom. Dělníci okamžitě nechají práce, smeknou čepice a uklánějí se čelem k cestě.

Následník se však ve svém kočáře kolem nich jen mihne, aniž na jejich pozdravy jakkoli reaguje.

To už se však otvírají vrata a kočár zastavuje na zámeckém nádvoří. Kočí se otočí dozadu a křikne:

„Vystupovat!“

Arcivévoda se nepatrně pohne, jako by se probíral z dřímoty. Kočí ho přetáhne bičem.

„Tak se hni! Mám ti pomoct?“

V obavě před další ranou opustí Ferdinand rychle kočár.

Z budovy vyjdou dva muži a nešetrně ho postrkují dovnitř.

„Tak co, Wimmer? Jak to proběhlo?“ vyklání se z okna v prvním patře skutečný Ferdinand d’Este.

„A jak se choval?“

* * *