Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zdeněk Svěrák, Ladislav Smoljak

FILMOVÉ KOMEDIE I.

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6331. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Redakční úprava Eva Kadlecová
Jazyková korektura Radka Svobodová
Ilustrace Jaroslav Weigel
Grafická úprava Michal Weigel

První vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

© Grada Publishing, a.s., 2016
Text © Zdeněk Svěrák, Ladislav Smoljak, 2016
Illustrations © Jaroslav Weigel, 2016 c/o Aura-Pont, Praha
Cover and Typo © Michal Weigel, 2016

ISBN 978-80-271-9630-2 (ePub)
ISBN 978-80-247-5846-6 (print)

JÁCHYME, HOĎ HO DO STROJE!

Z vrat traktorové stanice vyjíždí traktor. Jeho motor spokojeně bafá na volnoběh. Na kapotě se skví bílou barvou vyvedený nápis MÁŇA. Míří si to svahem rovnou k rybníku. Vjede do vody a zvolna v ní mizí.

Na dvoře stanice obklopen muži v montérkách stojí asi dvacetiletý chlapec ve svátečním oděvu.

„Tak se tam měj hezky, Františku, a nedělej nám ostudu,“ podává mu ruku vedoucí traktorky.

„Děkuju vám za všechno, pane Pechar. A vám taky, kluci,“ říká František a pak se obrátí k mladíkovi v ohrnuté rádiovce:

„Tady ti, Josef, předávám svou Máňu. Máš ji v pořádku, tak ať se ti s ní dobře…“

František se ale po své Máně rozhlíží marně.

Střecha kabiny traktoru se právě ponořila. Z výfuku pod vodou to ještě dvakrát zabublá.

Zaměstnanci traktorové stanice doběhnou na břeh rybníka. Někteří ukazují do vody, jiní si ukazují na čelo.

„Já jsem měl dojem, že jsem ho zabrzdil…“ vysvětluje František.

„No, kamaráde,“ říká vedoucí Pechar, „myslím, že se má Praha nač těšit.“

„Nezlobte se, pane Pechar…“ mumlá František.

„Hele, už radši jdi a na nic nám tu, prosím tě, nesahej.“

Kolem jde děda s kosou na rameni a ptá se: „Co zase proved?“

„Utopil Máňu,“ řekne Josef.

* * *

Před venkovskou chaloupkou čeká u vrátek Františkova maminka. V zástěře drží vejce a u nohou jí stojí synův kufr.

„Tak co, jak se s tebou rozloučili, Františku?“ ptá se.

„No, byli rádi.“

„Tak vidíš. Otevři ještě ten kufr. Teta bude mít radost, jsou ještě teplý.“ Maminka mu do kufru poskládá mezi prádlo čerstvá vejce.

„Tak spánembohem, Františku, a buď na sebe opatrný.“

František políbí maminku na tvář, sehne se pro kufr a právě v té chvíli přijíždí na náves podivné vozidlo: vpředu má šestisedadlovou kabinu a v zadním prostoru, chráněném drátěným pletivem, je uložen velký agregát. Z tlampačů umístěných na střeše kabiny se ozve šustění gramofonové desky. Návsí se rozlehne píseň „Vezmi život pevně do rukou“.

K atrakci se scházejí vesničané i s Františkem. Z dvířek kabiny, na nichž se skví název firmy „Pojízdné výpočetní středisko – Jih“, vystoupí dobře oblečený pán, stoupne si na plošinku se zábradlíčkem, stiskne knoflík a vyjede do výše. Pak řekne do mikrofonu:

„Vážení vesničtí přátelé! Do vaší obce zavítala věda. Doba kartářek, papoušků a věštkyň je ta tam. Chystáte se k důležitému životnímu kroku. Vdáváte dceru, kupujete nemovitost, chcete počít dítě. Který den zvolit? Náš počítač UB 120 vám poskytne spolehlivý návod.“ Vytáhne ukazovátko a obrátí se k tabulce s grafickými znaky.

„Šipka znamená úspěch, tečka znamená neúspěch. Nula je ošidná. A křížek, pozor! To je kritický den! Dejme tomu tento mladý muž…“

Plošina sjede k Františkovi.

„Chystáte se bezpochyby na cestu. Kam jedete?“

„Do Prahy,“ hlesne František.

„Do hlavního města. Potřebujete silné nervy. Co chcete v Praze dělat? Hodláte se tam ucházet o zaměstnání. Potřebujete dobrou kondici fyzickou i duševní. U koho budete bydlet? Budete bydlet u tetičky. Je to sice příbuzná, ale nemine ho odloučení od rodičů, přátelé. Ten chlapec potřebuje pro příští dny citovou odolnost. Bude ji mít? To všechno mu poví jeho kondiciogram. Za pouhých 15 Kčs dostane spolehlivého průvodce životem. Jak se jmenujete?“

„František Koudelka.“

„Kdy jste se narodil?“

„Osmého února devatenáct set padesát šest.“

„Jáchyme, hoď ho do stroje!“

Manipulátor vyťuká do kláves příslušné údaje a spustí agregát. Do rachotu stroje znovu zazní píseň „Vezmi život pevně do rukou“. Stroj doklepe kolony teček, křížků, koleček a šipek, do nichž srovnal Františkův budoucí život.

* * *

V Praze vystoupí František z vlaku na hlavním nádraží a zařadí se do proudu cestujících.

„Pane, něco vám teče z kufru,“ ozve se za jeho zády. František položí kufr na lavičku a otevře ho. Dvě vajíčka vzala cestou zasvé. František nabere rozteklá vejce do dlaní a přenese je do odpadkového koše.

Když vychází z nádraží, strčí do něho spěchající muž a vyrazí mu kufr z ruky. Na stanici tramvaje je znovu upozorněn: „Pane, něco vám teče z kufru.“

Další dvě vejce putují do odpadkového koše. Zbylých šest si František nastrká raději do kapes. Přijede tramvaj a dav cestujících ho vpresuje dovnitř.

Když František vystoupí z tramvaje, chvíli mu trvá, než obrátí kapsy a zbaví jejich podšívky žloutků a skořápek. Jedno vejce však zůstalo jako zázrakem nedotčené.

* * *

František zazvoní u bytu pražské tety.

„No konečně!“ vítá teta synovce v předsíni a vede ho do pokoje.

„Maminka tě pozdravuje a posílá ti vejce,“ oznamuje František a zaloví v kapse.

„To je hodná. Počkej, něco si na ně přinesu,“ řekne teta a bere z příborníku mísu.

František vyndá z kapsy vajíčko, položí ho do mísy, pak znovu sáhne do kapsy a vytáhne papír zamazaný od vajec. Když teta vidí, že František už žádné další vajíčko nenese, otáže se: „Copak mi píše maminka?“

„Nic,“ čistí František své lejstro, „to jsem si koupil za patnáct korun takovou předpověď. Kdy budu mít smůlu a kdy štěstí.“

„Prosím tě! Mladý člověk, a bude věřit na pověry!“

„To nejsou pověry, teto,“ brání se František, „to je vědecký, z počítače.“

„To se vždycky říkalo, že je to vědecký. Podívej můj nebožtík muž, tvůj nebožtík strýček. Ten měl v horoskopu, že nemá v pondělí jezdit vlakem. Tak si koupil honem kolo, a teď má v zatáčce u Kunratic pomníček.“

Teta pohlédne na stěnu, kde se z obrázku usmívá strýček s bicyklem po boku.

„A proč nešel pěšky?“ ptá se František.

„Ale – cikánka mu vyčetla z ruky, že se má vyvarovat chybného kroku. Tak chudák na tom kole šlapal i do kopce. No pojď,“ ukončí tetička rozmluvu, „ukážu ti, kde budeš spát.“

Jakmile otevřou dveře malého pokojíku, vrhne se na Františka urostlý pes boxer, opře si mu tlapy o ramena a začne ho olizovat.

„No, vidím, že budete s Gregorem kamarádi,“ konstatuje teta. „Čím si ho úplně koupíš, když mu přineseš topinku. Ty on zbožňuje. Tady bude vaše království, hoši. Gregor spí tady,“ ukáže teta na válendu,

„a tenhle otoman je tvůj.“

František v duchu srovná obě lůžka a shledá, že Gregorovo je mnohem lepší.

„V tom servisu jsem ti to vyjednala. Vedoucí se jmenuje Karfík. Ty k němu jenom přijdeš a řekneš: Jsem synovec paní Sýkorové z cestovní kanceláře. A on už bude vědět, co a jak.“

* * *

V přijímací kanceláři servisu zahraničních vozů, kde František postává, neustále zvoní telefony a dveře se netrhnou.

„Nemáme, nemůžu si pomoct, nejsou,“ řekne vedoucí Karfík rezolutně do telefonu a praští sluchátkem.

„Já jsem synovec…“ nakusuje František svou větu.

„Jiřinko, zavolejte Šulce, ať pošle ty silentbloky. Ale hned! Ne až za měsíc!“

„Ano, pane vedoucí,“ odpoví Jiřinka.

„Já jsem synovec…“

Vedoucí spatří ve dveřích skladníka.

„Maršálek, jak to píšete ty objednávky, vy tam píšete úplný blbosti.“

„Já jsem žádný objednávky nepsal, pane Karfík.“

„To mě nezajímá, ale píšete tam blbosti!“

„Já jsem synovec…“

„Péro! Péro! Co to komu říká? Takový objednávky já odmítám podepisovat!“

„Já jsem synovec…“

Vedoucí zvedne zvonící telefon.

„Jo, s tím na mě nechoďte, Kremlička, to si zařiďte sám!“ Karfík položí telefon. „Tak co chcete?“

„Já jsem synovec.“

„Evičko! Nepřijímat generálky. Až do konce měsíce stop stav. No, poslouchám, poslouchám,“ obrací se vedoucí zase k Františkovi.

„Já jsem synovec.“

„A chcete to reklamovat. Kdo vám to dělal?“

„Já jsem synovec paní Sýkorové z cestovní kanceláře.“

„Sýkorová z cestovní kanceláře,“ mne si vedoucí přemýšlivě čelo.

„Vím,“ vzpomene si konečně. „Pojďte se mnou.“

* * *

Karfík zavede Františka do své moderně vybavené kanceláře.

„To je blázinec, co?“ řekne vedoucí a poklepe si rukou na zlatý náramek obepínající mu předloktí. „Jediný, co mě drží, je tohle. To neznáš? Japonský náramek. Úžasně uklidňující. Ten nemít, tak budu skákat jak šimpanz. Takhle vysoko.“

Vedoucí si zapálí cigaretu.

„Milý mladý příteli,“ řekne, „podnik, ve kterém ses rozhodl pracovat, patří k nejmodernějším v Evropě. Mou povinností je upozornit tě na jedno úskalí tvé budoucí práce.“

Karfík stiskne knoflík a obrazovka průmyslové televize na jeho stole se rozzáří.

„Podíváme se na jednotlivá pracoviště.“

Zapne několik páček a František vidí garáže, auta, sklad…

„Co vidíš?“

„Auta,“ odpoví František.

„Co ještě?“

„Zaměstnance.“

„Správně,“ odtuší Karfík. „Každého čtvrt roku opustí jeden z nich bránu našeho závodu v sanitním voze. A každému z nich jsem tady v kanceláři říkal to, co teď říkám tobě: Neberte úplatky! Neberte úplatky! Nebo se z toho zblázníte. Ale je to marné. Nedají si říct. Takový chlapec po vyučení je zvyklý žít za šest sedm set – přijde sem a bere šest sedm tisíc. Co si s tím počne? Neví. Takový chlapec se nutně musí zbláznit. A tak si i ty dej pozor, abys neskončil jako mnozí tvoji předchůdci na psychiatrickém oddělení docenta Chocholouška.“

Sotva to vedoucí dořekne, spatří na jedné obrazovce, jak z dílny vyběhne automechanik, postaví se doprostřed nádvoří, chytí se za hlavu a volá:

„Já se z toho zblázním! Já se z toho zblázním!“ Vedoucí Karfík pokývá hlavou a řekne: „Tady to vidíš na vlastní oči.“

Jde k telefonu a vytočí číslo.

* * *

Chodbou psychiatrického oddělení kráčí docent Chocholoušek s chorobopisy v podpaží. Ze dveří na opačném konci chodby vyhlédne sestra a volá:

„Pane docente, telefon!“

Docent přikývne a zrychlí krok. V chůzi podává příbuzným informace o zdravotním stavu pacientů:

„Pan Mráček se mi líbí, lepší se to. Váš manžel má velice dobrou náladu. Zítra ho vezmu na rentgen a podívám se na tu hlavu. Vás nepotěším, paní Dostálová, stále kvoká, stále kvoká.“

Docent Chocholoušek vstoupí do své ordinace, uchopí sluchátko a ohlásí se:

„Chocholoušek! Ano? Vy nás ale zásobujete, pane Karfík. Dobře, chlapci tam jedou.“

Chocholoušek položí sluchátko a obrátí se ke dvěma zřízencům, kteří v rohu ordinace hrají kámen, nůžky, papír.

„Holna, Malota! Autoservis!“

* * *

Před administrativní budovou servisu předává vedoucí nového zaměstnance jeho budoucímu parťákovi.

„Bédo, tady máš toho novýho pracovníka, vem si ho na starost.“ Béda s Františkem si potřesou rukama.

„Hudeček.“

„Koudelka.“

„To tě, hochu, obdivuju.“

„Proč?“ diví se František.

„Nastoupit do místa v pátek, a ještě ke všemu třináctýho, tomu říkám odvaha.“

„Na to já nevěřím, to jsou pověry,“ odpoví František.

„No jak myslíš.“

Béda oblečený v bílém plášti vede Františka nádvořím servisu a podobně jako docent Chocholoušek na svém oddělení odpovídá na starostlivé dotazy o stavu pacientů:

„Byly to ventily, pane Materna… Ptejte se v pondělí. Ten chladič je v pořádku, ale musíme se vám podívat na hlavu, tam to někde teče. Vás nepotěším, paní Kalinová. Pořád klepe, pořád klepe.“

Ještě než dojdou ke svému pracovišti, potkají mechanika, kterého viděl František před chvílí z okna.

„Copak je, Toníku?“ ptá se Béda.

„Ale,“ mávne rukou Toník, „já se z toho zblázním.“ V té chvíli za ním zastaví sanitka a zřízenci otevřou zadní dveře. Toník do nich docela samozřejmě nastoupí. Usedne na lehátko, a ještě než se dveře přibouchnou, znovu si postěžuje: „To je vážně těžký. Já nevím, co s tím.“

* * *

Na Bédově pracovišti přichází Koudelka s Hudečkem k renaultu, jehož majitelka, přitažlivá bruneta v přiléhavém svetříku, pokuřuje opodál.

„Tak na tomhle já dělám,“ strčí Hudeček loktem do Františka. „Co jí říkáš?“

„Hm, šestnáctka,“ kývne uznale František.

„Kamaráde, to bude nejspíš třicítka,“ říká Béda s pohledem na majitelku auta. „Její manžel tráví většinu času na cestách. Plivni na mě.“

„Proč?“

„No plivni na mě,“ žádá Béda. František začne hlasitě sbírat sliny.

„No počkej, takhle ne. Pro štěstí!“ ukáže si Béda na rameno. František mu tedy poplive rameno.

Pak Béda zahlaholí na dámu:

„Tak už na vás jdeme dva, milostpaní.“

Brunetka zašlápne dlouhý nedopalek a obdaří příchozí okouzlujícím úsměvem.

„Manžel tráví většinu času na cestách a já abych se s tím trápila sama.“

Béda pokyne Františkovi a ten odklopí kapotu vozu.

* * *

Světlo lucerny v Riegrových sadech vykrajuje ze tmy kruh, v němž stojí tetička. Z přítmí se ozve dupot a funění. Přibíhá rozjařený Gregor a na šňůře vleče zadýchaného Františka.

„Výborně, hoši! Tak si dejte ještě pět koleček a já vám zatím půjdu domů rozestlat. Uvidíte, jak se vám bude po tomhle tělocviku spinkat. Tak alou, ať nevychladnete!“ Oba hoši odsupí do tmy.

Když se dostanou domů a uloží se ke spánku, tichým pokojíkem zní dvojí oddychování. Pes Gregor spí na své prostorné posteli přikrytý čistou prošívanou dekou, jejíž povlak má na kraji ozdobné nabírání. František se na úzkém kanapi neklidně převaluje. Má jen prostou vojenskou deku a malý polštářek, který mu spadl na podlahu.

V hlavě se mu honí sny:

* * *

František je v kanceláři a také na nádvoří servisu. Písařka opisuje na psacím stroji text z předlohy. Klapky stroje vyťukávají na papír křížky, tečky a šipky kondiciogramu.

„Péro! Péro!“ vykřikuje vedoucí Karfík. „Co to komu říká? Takový objednávky já odmítám podepisovat!“ František se převalí na druhý bok.

„Já se z toho zblázním!“ křičí uprostřed nádvoří Toník. Nad jeho hlavou se otevře okno, vykloní se vedoucí a volá:

„Péro! Péro! Co to komu říká?“

* * *

František se probudí, posadí se a ohmatává kanape. Když odhrne prostěradlo, trčí z protrženého čalounění ocelová spirála. František se zadívá na spícího Gregora.

Potom vstane a opatrně přenese Gregora i s pokrývkou na své kanape. Gregor, jehož hlava při transportu bezvládně visí, se na otomanu čile vztyčí, vyleze zpod přikrývky a v pruhovaném pyžamu se vrátí na své lůžko.

„Františku, přikryj Gregora, asi se odkopal!“ zazní z tetina pokoje. František vezme Gregorovu přikrývku a vztekle ji po něm mrští.

* * *

Z dílny vyjede na nádvoří servisu bleděmodrý fiat. Namíří si to na skupinku čekajících zákazníků, ti před ním polekaně uskočí a auto pokračuje směrem k bráně. Vrátný otevře závoru, v jízdě vytáhne zpod stěrače propustku a s rukou na štítku čepice pozoruje, jak vůz přetne frekventovanou ulici a narazí do protějšího činžáku.

Chodci kroutí hlavami a poklepávají si na čelo. Kolem vrátného běží vedoucí opravny Karfík.

„Kdo s tím jel?“ ptá se.

Vrátný, který ještě nepřestal salutovat, pronese několik nesmyslných slabik.

Kdosi otevře dveře nabouraného auta a řekne:

„Nikdo v tom není?!“

František stojí uprostřed nádvoří a dívá se střídavě na havarované auto a do svého kondiciogramu.

„Kritický den. Tak to funguje,“ řekne.

* * *

V automatu Koruna stojí Béda Hudeček s Františkem a upíjejí pivo.

„Pamatuj si, než začneš na autě dělat, zašpalkovat. To tě neučili?“

„Já vím, ale já mám dneska špatnej den,“ říká František.

„Pěkně drahej špatnej den.“

„Mají tady někde topinky?“ rozhlíží se František. Blízko výčepu spatří pult, za nímž se otáčí pohledná dívka. František si koupí tři topinky a vrátí se k Bédovi. Očima však zůstává viset na děvčeti.

„Docela hezká holka, viď?“ řekne.

„Líbí se ti? Tak na co čekáš? Běž a zeptej se, jestli nemá večer čas,“ řekne Béda, dopije své pivo a na rozloučenou poplive Františkovi rameno.

František se na dívku chvilku dívá a sbírá odhodlání k činu. Pak si dodá odvahy, přistoupí k ní, zhluboka se nadechne a řekne:

„Neměla byste…“

Dívka na něj tázavě pohlédne. František odvahu zase ztratí.

„… za deset korun drobný?“

Dívka od něho vezme bankovku a vysype na talířek deset korunových mincí. František poděkuje a odejde. V pasáži se zastaví, a cinkaje v kapse drobnými, ještě chvilku dívku přes sklo výkladu pozoruje.

* * *

Doma je Gregor už v posteli a hledá si nejlepší polohu pro spaní. František vezme balíček s topinkami a posadí se k němu.

„Podívej, Gregore, co pro tebe mám.“ Gregor zvedne hlavu a chtivě mlaskne.

„Ale něco za něco. Dneska budeš spát tamhle,“ ukáže František na svůj otoman.

Gregor zaváhá.

„Tak co?“

Gregor se ve svém pruhovaném pyžámku vyhrabe z postele a odšourá se na otoman. František mu dá topinku a uvelebí se v jeho posteli.

* * *

V pět hodin ráno zaklepe tetička v županu a s rozcuchanými vlasy na dveře pokojíku.

„Tak chlapci, vstávat, půjdete se proběhnout! Tak copak je s vámi, hanbáři?“ řekne teta a vstoupí do pokoje. „No co to je, tohleto?“ rozzlobí se, když vidí, že si František s Gregorem vyměnil postel.

„Tohle by nešlo, Františku. Gregor je zvyklý na svou postel a jistě se tady vůbec nevyspal. Podívej se, jaké má kruhy pod očima.“

František se mrzutě obléká.

„Na tom otomanu se nedá spát,“ stěžuje si, „to péro mě tlačí do žeber.“

„A Gregor na něm spát může? Někteří lidé si myslí, že zvíře vydrží všechno.“

* * *

V servisu zahlaholí paní Nevyjelová na Bedřicha:

„Jestlipak jste nezapomněl na mého broučka, pane Hudeček?“

„Jak bych moh, mladá paní, jak bych moh?“ odpovídá Béda.

„Myslím na vás, kudy chodím.“

„Že byste to se mnou projel, abych věděla, co a jak?“

„To by chtělo nějakou delší trasu,“ laškuje Béda. František vypouští z klikové skříně sousedního vozu olej a lhostejně Bédovo namlouvání pozoruje. Plechová vanička pod vozem se mezitím naplnila a olej se pomalu roztéká po zemi směrem k Bédovým botám. Dvojice se konečně rozloučí a Béda svižně vykročí otevřít paní Nevyjelové dvířka vozu. Po několika pokusech zachytit na olejové skvrně rovnováhu končí Béda na zádech.

„Jak vidím, máte tu rizikové pracoviště,“ snaží se paní Nevyjelová zahladit trapnou situaci. „Tak na shledanou, pane Hudeček!“ řekne slibně, nasedne do vozu a odjede. František utírá rozlitý olej.

„S tebou je radost spolupracovat, kamaráde,“ slyší nad sebou.

„Nezlob se, Bédo, já mám dneska špatnej den.“

„Špatnej den! Kdy už ti ty špatný dny přestanou?“

„Ve středu sedmadvacátýho,“ odpoví František.

Béda svlékne bílý plášť a otráveně si prohlíží jeho černá záda. František rozloží na ponku svůj kondiciogram.

„Podívej,“ říká, „tady to mám pořád špatný, až tady se to začne zlepšovat – a sedmadvacátýho to bude úplně nejlepší.“

Béda se skloní nad papír: „Co je tohleto?“

„Křížek. To je kritický den. To je den, kdy na tebe všechno padá,“ vysvětluje František a karosérie kabrioletu, upevněná na řetěze u stropu, se na ně s rachotem zřítí. Ve zvířeném prachu stojí Béda s Františkem v karosérii jako generálové při přehlídce.

„Něco na tom bude,“ uznává Béda, „to já si o to taky napíšu.“ František otevře dvířka a vykročí.

* * *

„Ty vystupuješ?“ ptá se Béda Františka, když spolu jedou tramvají z práce.

„Hele – kominík! Podrž mi to, prosím tě!“ vtiskne Béda Františkovi svou aktovku a dva balíčky.

„Já si ještě skočím do automatu,“ vysvětluje František. Béda s pohledem na kominíka usilovně svírá knoflík saka.

„A jak jste spolu daleko? Všimla si tě už aspoň?“

„Ale jo, já jsem u ní pečenej vařenej.“

„Tak to ona počítá už s tím, že přijdeš?“

„Jo, to ona se mnou počítá,“ říká František.

* * *

V automatu dívka počítá: „… sedm, osm, devět, deset,“ a klade před Františka na talířek jeho dnešní dávku drobných.

„Děkuji,“ hlesne František a šourá se pryč.

* * *

Když přijde František domů, postaví se před věšák a zírá nepřítomně před sebe.

„Hned se zuj, Františku,“ volá tetička, „zrovna jsem vytírala.“

František se posadí na stoličku a stále v hlubokém zamyšlení si zuje botu, odloží ji vpravo a obuje si z řady bot a bačkor po své levé ruce trepku. Když udělá totéž s druhou nohou, a je tedy přezutý, nepřestane, ale zuje zase již obutou trepku, dá ji doprava a vezme z řady nalevo další obuv. Tak pokračuje dál, až se celá řada bot přestěhuje zleva doprava. Nakonec zůstane v ponožkách.

Teta, která jeho počínání již hodnou chvíli pozorovala, kroutí hlavou: „Poslouchej, chlapče, ty se mi nelíbíš. Že ty máš v hlavě nějakou holku!“

* * *

František stojí v dílně u ponku a kladivem buší do obrovské plechové fólie. Z reproduktoru nad ním náhle zazní:

„Co to děláš?“

František vzhlédne k objektivu televizní kamery.

„Já jsem…“

„Nahlas!“

„Já jsem rozklepával nejtek.“

V Karfíkově kanceláři hledí z obrazovky Františkova rozpačitá tvář.

„Tohleto je nejtek? Tohleto?“ volá Karfík do mikrofonu. „Takhle se rozklepávají nejtky?!“

„Já jsem ho trochu moc to…“ přizná František a odhodí fólii. Vezme nový nejtek, upne ho do svěráku a začne do něj ťukat.

Z reproduktoru se znovu ozve vedoucí:

„Pamatuješ, co jsem ti říkal: Neber úplatky! Neber úplatky! Nebo se z toho zblázníš.“

* * *

Další den František opět zpovzdálí pozoruje dívku u topinek. Nervózně přešlapuje a netroufá si k ní přistoupit. Nakonec zajde k výčepnímu pultu a poručí si na kuráž rum. Pomalu ho upíjí a nespouští z děvčete oči.

Jeho nervozity si všimne výčepní, mladík atletické postavy s kančím zubem na šňůrce pověšené kolem krku. František dopije rum a zamíří k pultu s topinkami.

„Nechtěla byste za sto korun drobný?“

Sáhne do kapsy a navrší na pult hromadu mincí.

„Prosím vás, co já s tím budu dělat?“ ptá se dívka.

„To se hodí, ne?“ říká František. „Každou chvíli chce někdo rozměnit.“

„To je pravda,“ usměje se děvče, „jeden mi sem chodí každej den.“

„Vážně? A co chce?“

„Nevím, co chce. Říká, že chce za deset korun drobný. Ale kdo ví, co má za lubem.“

„To on asi… jestli se mu třeba nelíbíte.“

„Myslíte? A že nic neřekne?“

„Třeba je… třeba se vás… plachej.“

„Heleďte, vy plachej, už sem jdou zase lidi. Jestli chcete, tak na mě počkejte. Dělám do sedmi.“

„Tak dobře!“ vyhrkne František a rozběhne se ke dveřím.

„Haló!“ ozve se za jeho zády.

„Tady je ta stokoruna,“ podává mu děvče bankovku.

„Aha, vidíte, tak na shledanou.“

„Haló!“ ozve se znovu za jeho zády. František se otočí. Nevolá to však dívka, ale výčepní od pultu s pivem. František k němu tázavě přistoupí.

„Kamaráde, jestli ti můžu něco doporučit,“ říká výčepní a kančí zub se mu houpe nad pěnícím půllitrem, „tak dobrý topinky mají taky v Metru. Tady bys mohl přijít k úrazu.“

„K úrazu?“ nechápe František, ještě plný radosti z úspěchu.

„Už je to tak,“ kývne výčepní a stěrkou chlístne Františkovi do obličeje čepici pivní pěny.

* * *

V kině běží film „Šerif nemá odpoledne čas“.

U barového pultu saloonu Golden West dopije šerif svou sklenici a řekne muži po pravici:

„Doufám, Macku, že vás tu zítra už neuvidím.“

„Ledaže byste změnil saloon, šerife,“ usměje se Mack, uchopí sklenici a chrstne její obsah šerifovi do obličeje.

„Inu, když jinak nedáte,“ řekne šerif a pomalu si vysouká rukáv košile.

František, který do této chvíle držel Blanku za ruku, uvolní stisk a zcela zaujat sleduje dění na filmovém plátně.

„Slezte z toho lustru, Donalde! Vidím vás,“ řekne šerif s pohledem upřeným ke stropu. Mack jeho pohled naivně sleduje. Šerif vytáhne z klopy svou hvězdu, políbí ji a zase ji do klopy vetkne. Pak se napřáhne a na Donaldovu bradu, která se pozdvihla tak, jak šerif potřeboval, dopadne pravý spodní hák.

František s Blankou vycházejí z kina.

„Nemáš náhodou psa, Blanko?“ ptá se František.

„Nemám.“

„To je škoda.“

„Proč?“

„Já musím každý ráno a každej večer vyvenčovat Gregora. Myslel jsem, že bysme je mohli vyvenčovat spolu.“

„A to bysme nemohli dva vyvenčovat jednoho psa?“

„To je pravda.“

„Prosím tě, nemohli bysme jít pomalejc?“ ptá se Blanka.

„Když já právě musím s Gregorem. Teta je na tohle pes.“

„Tak kdo je vlastně pes – teta, nebo Gregor?“

„Oba.“

* * *

Gregor funí. František a Blanka běhají setmělými Riegrovými sady. Blanka se zastaví a opře se o strom. František s Gregorem k ní doběhnou.

„Já už nemůžu,“ řekne Blanka.

„Tak si odpočinem.“

Oba stojí proti sobě a oddychují, chvíle jako stvořená pro první polibek. František pohladí Blanku po vlasech. Blanka pozvedne hlavu a pohlédne mu vyčkávavě do očí. Františkův obličej se k ní pomalu přibližuje. V poslední chvíli se však zastaví, a jakoby tažen neznámou silou, začne se zase vzdalovat.

„Co je ti?“ ptá se Blanka.

„Blbej pes!“ řekne František a škubne Gregorem, který někde za křovím větří fenu.

„Ty máš těžkej život,“ poznamená Blanka a vykročí na cestičku.

„Přijdeš sem zejtra zas?“ ptá se František.

„Zejtra mám judo. Přijď se na mě podívat.“

„Smějí tam psi?“

„Asi ne. To musíš všude s tím psem? Řekni, že máš schůzku, ať si teta vyvenčí psa sama.“

„Jé, schůzku! To by nepřežila.“

„Tak si něco vymysli. Třeba že ses taky dal zapsat do juda.“

„A proč chodíš do toho juda?“

„Kdyby mě třeba někdo, dejme tomu v parku, obtěžoval, tak s ním praštím o zem.“

„Aha, tak to abych si dal pozor.“

„Neboj se,“ řekne Blanka, „s tebou nepraštím.“ To je opět chvíle jako stvořená pro první polibek.

I tentokrát však Gregor v nejlepším odtáhne Františka od Blančiných úst, neboť na cestičce spatří zajímavého ratlíka.

„Blbej pes!“ vzdychne znovu František.

Ratlík, následován Gregorem a Františkem, začne obíhat kolem Blanky. Tak se stane, že Gregor tentokrát Františka k Blance přitáhne, a dokonce dvojici vodicí šňůrou několikrát obtočí.

„Hodnej pes,“ řekne Blanka, která první pochopila, do jak výhodné situace je Gregor dostal.

První polibek tedy konečně nastal.

* * *

Je pátek a v tělocvičně je rušno. Hemží se to tu judisty a judistkami v bílých kimonech. Je tu i Blanka.

„Pane Šimák,“ obrátí se vedoucí oddílu k suchému mužíkovi, který tu stojí se smetákem v ruce a má na sobě vysloužilé judistické kimono, „utřete skříňky v šatně, je to tam hrozný.“

Pak osloví jednoho z cvičících:

„Jaroušku, vem si to tady na povel, já jdu přijímat nováčky.“

V kanceláři judistického oddílu se zapisují noví zájemci. Vedoucí vstoupí dovnitř a spustí:

„Tak si vás, mládenci, vyzkoušíme a roztřídíme vás do družstev. Kdo už je zapsaný, ke mně!“

Dva adepti přistoupí k vedoucímu. Ten chytne prvního z nich nečekaným chvatem za paži a udeří s ním o zem.

„Jak se jmenuješ?“

„Janeček,“ sbírá se chlapec z koberce.

„Potřebuje to lepší postřeh, ale to tě tu naučíme. Pro začátek budeš v šestém družstvu. A teď ty,“ obrátí se vedoucí k dalšímu z uchazečů.

* * *

František přešlapuje přede dveřmi kanceláře judistického oddílu a už po několikáté chce vzít za kliku, nad níž je cedule „Příjem nových členů zde“, ale vždycky když se zevnitř ozve úder těla o podlahu, ztratí odvahu.

„To bylo o něco lepší,“ pomáhá vedoucí z podlahy mládenci, který si s bolestí ve tváři masíruje zhmožděnou pravou ruku. „Páté družstvo. Další!“

Silný úder o podlahu, při němž se dveře zachvěly tak, že náborová cedulka spadla, Františka od vstupu do judistického oddílu definitivně odradil.

„Už tě zapsali?“ ozve se za jeho zády Blanka.

„Ne. Já nevím, jestli bych tam měl dneska chodit. Já mám teď špatný dny…“

„Špatný dny, špatný dny!“ Blanka otevře dveře přijímací kanceláře:

„Pane Tumpach, tady máte dalšího zájemce!“

Strčí Františka dovnitř a přirazí za ním dveře tak energicky, že mezi nimi zůstane přivřeno jeho sako.

„Jak se jmenuješ?“ ptá se vedoucí.

„František Koudelka,“ odpoví František a marně se pokouší pokročit blíž k přijímacímu stolku.

„Tak se na tebe podíváme,“ rozkošnicky si zamne ruce vedoucí. Přistoupí k němu a trhne mu paží. František stojí jako přibitý. Vedoucí, trochu zmaten neúspěchem, ho uchopí oběma rukama za klopy a snaží se ho zvednout do výše. Ani to s Františkem nehne.

„No,“ obrátí se vedoucí uznale k zapisovateli, „člověče, on stojí jako přibitý. Kdes byl předtím, chlapče?“

„STS Chvojkovice-Brod,“ vyhrkne František.

„Hm, zřejmě slušný oddíl. Napiš ho do druhého družstva, Oldo!“

Vtom někdo otevře dveře a František učiní nečekaný výpad na vedoucího.

„To stačí,“ krotí ho vedoucí, „bez žíněnky se nebudeme pouštět do větších akcí.“

* * *

V servisu u pokladního okénka čekají zaměstnanci ve frontě na výplatu. Muž před Františkem přepočítá svých patnáct set korun zálohy a slečna pokladní pak vyhledá Františkův sáček.

„Tak, pane Koudelka, vy jste u nás teprve týden, takže ve mzdě vám to dělá 305,50 Kčs, ale tady máte nějakou srážku, já nevím, co to je…“

„To je za ten rozbitý chladič,“ řekne František.

„Ano. Takže vy berete celkem 5,50 Kčs.“

* * *

František stojí před otevřeným šatníkem ve svém pokojíku, prohledává kapsy kabátů a nalezené mince dává na stůl. Je toho žalostně málo. Jde tedy do špajzu a tam objeví tři prázdné láhve.

„Prosím vás,“ ptá se pak prodavače v lahůdkářství, „nemáte nějaké dobré víno v ceně asi tak do deseti padesáti?“

„Do padesáti korun?“ nerozumí dobře příručí.

„Ne, do deseti korun, padesáti haléřů,“ upřesňuje František.

„To bohužel nemohu sloužit. Ale máme tady dobrý pomerančový mošt, nechcete?“

„Ne, děkuji,“ řekne František a odchází.

* * *

Na výstavě boxerů František marně hledá tetu. Konečně ji spatří, jak pobíhá kolem stolku číslo pět. Teta má na hlavě široký slaměný klobouk s červenou stuhou. Stuha ve stejné barvě obepíná i její nápadný oblek s tříčtvrtečními nohavicemi a volným kabátkem bez knoflíků, v němž František poznává svoje judistické kimono.

Když teta odsoutěží své kolo, František mlaskne na Gregora a ten k němu tetu přivleče.

„Zatím si stojíme dobře, Františku. Před námi je jenom ten západní Němec. Podívej, co jsem vám od něho koupila! Japonské náramky,“ řekne teta a zvedne Gregorovi přední tlapku: leskne se na ní malý japonský náramek. Druhý navlékne Františkovi na zápěstí.

„Díky,“ pokývne František. „Náš vedoucí ho má taky. Jinak by prej skákal jako šimpanz metr vysoko.“

„Jistě, ono to velice uklidňuje.“

„Tetičko,“ řekne František, „nemohla bys mi půjčit dvacet korun?“

„Ty nemáš?“ diví se teta.

„Nemám.“

„Ale vždyť jsi měl v kufru pod košilema ještě dvě stě.“

„Za ty jsem si přece koupil to…“ řekne František.

„No, co?“

„Tohleto…“ ukazuje František ostýchavě na tetu a té konečně dojde, že se mluví o jeho kimonu.

„Aha. Víš, v pokynech předepisovali pokud možno sportovní oblečení.“ Teta sáhne do kabelky. „Tumáš. A na co to potřebuješ?“

„Do juda na pojištění.“

„Ale vždyť jsi říkal, že tě pojistili hned při zápisu.“

„To jo, ale oni říkali, že bych se měl jako začátečník ještě připojistit.“

* * *

Doma v předsíni pomáhá František Blance z kabátu.

„Ty voníš,“ říká.

„Jo, a čím?“

„Topinkama.“

„To ten plášť z krámu. Nesu si ho vyprat. Prosím tě, schovej to někam,“ říká Blanka a podává mu tašku, „ať to tady není cítit!“

„Tak pojď dál,“ pobízí ji František. „Tady je můj… tady je náš pokoj,“ ukazuje do otevřených dveří.

„Tady spí Gregor a tady já… totiž tady Gregor a tady já,“ stydí se František přiznat pravdu.

„A tady je obývák.“

František s Blankou si sednou ke stolu, na němž stojí láhev vína za 25 Kčs a sýrové tyčinky za 1,80 Kčs.

„Teta o tom neví, že jsme tady?“ ptá se Blanka.

„Neví. Ale neboj se, ta se na těch závodech zdrží, protože Gregor vždycky vyhraje nějakou cenu, a to se to pak oslavuje.“

„A není to hloupý? Představ si ten trapas, kdyby najednou přišla.“

„Já vím. Já jsem jí to chtěl říct. Ale pořád mám ještě ty špatný dny. Ale neboj se. Sedmadvacátýho se všechno změní. To udělám velkou vzpouru.“

Mezi řečí vezme František láhev a pokouší se vytáhnout zátku. Nejde mu to.

„Ukaž,“ říká Blanka a obratným pohybem zátku vytáhne, „když máš ty špatný dny.“

* * *

Na výstavě psů zatím probíhá hodnocení:

„Pes je dobře stavěný,“ zní z tlampače na psí výstavě, „při běhu však klade zadní běhy do strany. Porota se rozhodla udělit mu čtvrtou cenu.“

Tetička sevře zatrpkle rty. „Vloni v Paříži byl Gregor druhý,“ prohodí ke své sousedce. „Na Vinohradech mají asi jiná měřítka.“

* * *

František si mezitím u vína povídá s Blankou:

„A do kterýho družstva tě zařadil?“ ptá se Blanka.

„Do druhýho.“

„Vážně? To teda musíš bejt dobrej!“

„No, vedoucí mě zkoušel a říkal, že je to slušný. Mám prej výbornou stabilitu.“

Najednou František slyší, jak se někdo snaží zasunout klíč do zámku, ale nedaří se mu to.

Zazvoní zvonek.

„Teta!“ vyskočí František ze židle.

„A je to tady,“ řekne Blanka. „Co teď?“

„Musíš se někam schovat,“ pobíhá František zmateně po pokoji.

„Počkej, do šatníku! Ne. Do postele!“ František rozhodí peřiny tetina lůžka.

„Co blázníš, proč do postele?“ protestuje Blanka.

„To je pravda… Počkej, nejdřív musíme tady to víno…“ František chce uchopit láhev, ale zvrhne ji a polije ubrus a své kalhoty.

„Jéžišmarjá, podívej ty kalhoty! Prosím tě, Blanko, otoč se.“ František si svléká kalhoty a zvonek vyzvání jako na poplach.

„Mám nápad!“ vyhrkne František a běží v trenýrkách do předsíně pro Blančin plášť z krámu.

„Tohle si vem na sebe,“ pomáhá jí do pláště a přitom jí přetrhne korále. Kuličky se rozsypou po podlaze.

„To nech, já to potom zametu, tady máš kladivo a kleště, jenom to drž a nech to na mně,“ říká František, zapne televizor a rozběhne se do předsíně.

„Cože tak dlouho nejdeš?“ zlobí se teta a svléká se.

„My tady… náhle… porucha…“

„Kolikátý bys řekl, že Gregor byl?“

„První,“ hádá František.

„To bys neuhod. Čtvrtý! Věřil bys tomu?“

Nic netušící tetička vejde do obývacího pokoje a zůstane stát na prahu jako solný sloup. Ubrus politý vínem, rozestlaná postel, František v trenýrkách a v pokoji cizí slečna.

„Kdo mi to tu loupe perníček?“ ptá se babizna z obrazovky.

„Tak náš Gregor čtvrtý?! To bych tedy v životě,“ blekotá František,

„to bych tedy v životě… Ještě možná druhý, ale ani to ne, když má ten náramek… to bych… Seznamte se. To je moje tetička a tady to je moje opravářka televizorů.“

Blanka stojí s kladivem v jedné a s kleštěmi v druhé ruce před obrazovkou televizoru a Gregor rozkošnicky nasává vůni jejího pláště.

„To nic, babičko, to jen větříček,“ pípá televizor.

„Vidíš, teto, ona tady má nářadí,“ vysvětluje František.

„Ona teď právě skončila a teď už… teď už odpočívá.“ Teta mlčky pokyvuje hlavou. Pak přejde k láhvi a podívá se na vinětu.

„Většinou z těch servisů posílají chlapy, a tak jsem tady občerstvení trochu… Jenomže slečna tady abstinent, se nám to vylilo…“ potí se František.

Blanka odloží nářadí.

„Nezlobte se, paní Sýkorová, ale já jsem Františkovi říkala, že vám to měl říct. Vždyť je nakonec plnoletej, tak se snad se mnou nemusí tajit.“

Teta polkne prášek a zapije ho vodou.

„Osobo,“ řekne dědek, „nešly tudy dvě děti?“

„Podívejte se, milá slečno,“ řekne teta.

„Klidně jí říkej Blanko, teto,“ snaží se František obě ženy sblížit.

„Podívejte se, milá slečno,“ opakuje znovu teta a zavrávorá po rozsypaných korálech.

„Osobo! Já se vás ptám, jestli tudy nešly děti!“ rozčiluje se dědek na televizní obrazovce.

„Františkova maminka žije v malém vesnickém domečku,“ pokračuje teta. „Je chudá. Když mi chce něco poslat, pošle mi jedno vajíčko. A očekává ode mě, že tady její syn nezvlčí.“

„Copak vlčím, teto?“ zahučí František.

„Až ho vypleju, budu močit,“ řekne venkovanka z obrazovky.

Teta však ještě neskončila: „Já vás nechci urazit, slečno, ale František si musí vybrat: buď bydlení u mě a slušné zaměstnání, nebo holky!“

Teta se otočí a rázně vykročí z pokoje.

„Teto! Blanka není žádná holka!“ chce se za ní František rozběhnout, uklouzne však po korálech a strhne televizor na podlahu.

„Osobo!“ zkřiví dědek bolestně obličej a jeho hlavička se začne zmenšovat, až zmizí.

* * *

František vyprovází Blanku na stanici tramvaje.

„To byl trapas, viď?“

„To byl.“

Na refýži postává skupina rozjařených mladíků. Jeden z nich přistoupí k Františkovi. Je to výčepní z automatu Koruna.

„To se podívejme? Tak první varování nestačilo?“ Výčepní se hrudí tlačí na Františka. „Tak že bychom poslali ostřejší notu?“

„Nech toho, Karle,“ snaží se Blanka uklidnit situaci. Na stanici zastaví tramvaj.

„Jedeš taky domů?“ tlačí jemně výčepního do tramvaje.

„Tak naposledy: patnáct metrů,“ blábolí výčepní a sune se do vozu, „patnáct metrů od týhle slečny se budeš držet. Patnáct metrů, na tom trvám.“

Uklidněn tímto posledním varováním konečně nastoupí a projde za Blankou až k zadnímu oknu tramvaje. Odtud ukazuje ještě na Františka prsty patnáct metrů.

Tramvaj zazvoní a Blanka Františkovi pokyne rukou. František její gesto opakuje.

„Viděli jste, co si tou ručičkou dovoluje?“ obrací se výčepní ke spolucestujícím. „No tohle už tedy opravdu přestává… Pusťte mě ven!“

Výčepní násilím rozevře harmonikové dveře a vyklouzne jimi na refýž. Tramvaj se rozjede a Blanka vidí, jak František inkasuje první ránu.

* * *

Známý poutač s pěstí dopadající na bradu je i nad pokladnou kina Aero.

František s náplastí nad okem se sklání do okénka a hlásí:

* * *

* * *

Nehlásí se nikdo.

* * *