Magický infarkt

Copyright © Ivana Nováková, 2024

Obálka © Rosana Zvelebilová, 2024

Vydalo nakladatelství © Canc, 2024

ISBN 978-80-88623-45-8 (ePUB)

ISBN 978-80-88623-46-5 (MOBI)

Důležité upozornění

Tento příběh je čistá fantazie. Všechno je smyšlené. Na jeho pozadí sice zahlédnete obrysy barokní Prahy, ale je to historicky hodnověrné stejně jako kulisy v opeře. Pro ostatní reálie platí totéž. Takže klídek, ano?

1. kapitola

Setkání s andělem

Elegantní černovlasý muž rázoval parkem, v časnou ranní dobu téměř prázdným.

Těch pár lidí zachumlaných v šálách a kabátech mířilo v nekřesťanskou hodinu do zaměstnání, všichni se navzájem míjeli bez povšimnutí a pozdravu. Od řeky se valil mrazivý oblak mlhy. Drobné kapičky vody vyleštily listy na větvích, postříbřily písek na cestičkách a z dlažby vyrobily k radosti spěchajících chodců skluzavku.

„Do prdele práce!“ zaklel polohlasně, když v chvatu šlápl na jedno takové místo. Ruce mu vyletěly z kapes. Nedůstojně s nimi mával a chytal rovnováhu, což se mu podařilo na poslední chvíli.

Kradmo se rozhlédl, kolik nežádoucích pohledů jeho akrobatický výstup přitáhl.

Chlápka schouleného na vlhké lavičce by si jinak vůbec nevšiml. Seděl mimo dosah mrákotného svitu pouliční lampy, ramena nahrbená, hlavu svěšenou, obličej napůl schovaný do zvednutého límce. Zjevně nepatřil mezi bezdomovce, oblečený v luxusních kožených, beztak na míru šitých botách a drahém vlněném kabátě. Nedospával přikrytý novinami kocovinu z laciného alkoholu. Jen tak odpočíval v parku v naprosto nepatřičný čas, za mizerného počasí. V šeru působil jako oživlý impresionistický obraz.

Hezoun se už už otáčel, aby pokračoval v kalupu za svými záležitostmi, když jím projelo mrazivé poznání. Změnil směr chůze a výrazně volněji zamířil do tmavého kouta s lavičkou. Bez dovolení se posadil vedle zhrouceného zoufalce, neodpustil si však pohrdavé odfrknutí.

„Vypadáš děsně, brácho!“

Oslovený se pomalu narovnal. Hlavu otočil trhavým, strojovým pohybem, musel několikrát zamrkat, aby zaostřil na postavu po svém boku.

„To už tě pustili?“ pronesl bezbarvým, tichým hlasem.

Černovlasý fešák se hořce uchechtl. „To víš, na slušný chování jsem machr.“

„Trocha slušného chování a hodně černé magie, co?“

„Vytáhni si to pravítko ze zadku, na tvoje přednášky není nikdo zvědavej. Spíš by mě zajímalo, co tady takhle po ránu provozuješ? Holuby nekrmíš, po holkách nekoukáš, ani flašku vína v kapse kabátu nevidím. Hráblo ti?“

Chlápek se už zase nachýlil dopředu, opřel lokty o kolena a spustil hlavu do dlaní.

„Odejdi!“ zamumlal.

Brunet se naopak pohodlně rozvalil, roztáhl ruce a položil je shora na opěradlo. Pravou se téměř dotýkal zad svého společníka.

„Přišel bych o všechnu zábavu. Povídej a přeháněj. Jak se takový mistr světa jako ty octne v podobnejch sračkách? Co tomu říká tvoje krásná manželka?“

V tu ránu mu došly souvislosti a překvapením paže zase spustil.

„Jde o ni, že jo? Zamiloval ses bezhlavě a jako puberťák, to bylo zjevný už před těma, kolik to je, patnácti lety? Počkej, co se stalo? Umřela?“

Jeho společník se opět narovnal. Obličej mu ztvrdl a připomínal mramorovou sochu.

„Zvedni se a padej!“ procedil mezi zuby. „Netušíš, s čím si zahráváš. V tomto srabu jsem už zatraceně dlouho a docela by se mi hodilo, kdybych mohl svou frustraci nějak vybít.“

Elegánovi vyprchala z tváře škodolibost a rychle vstal. Zamířil zpátky k hlavní cestě, ale po několika krocích se zastavil.

Promluvil zády k zoufalci: „Neumřela. To bys tu nebyl, následoval bys ji kamkoli. Ona tě opustila, že jo? Zprotivil ses jí. Přestala tě milovat. Provedl jsi něco tak hroznýho, že utekla.“ Otočil se: „Mám pravdu, že ano?“

2. kapitola

Smíchov, 22. ledna Léta Páně 1738

Můj nejdražší Mikuláši!

Sotva jste vyjeli zpět k domovu, spustila se nehorázná slota, učiněná zimní bouře, sníh, vichr, hromy, blesky. Myslel jsem na vás, zdali jste v pořádku dorazili na Demburk. Ale pak jsem sám sebe pokáral za malověrnost. Josef je zkušený kočí a vy sami jste tvrdili, že cesty jsou nyní bezpečné. Omlouvá mne snad pouze nezvyk, neboť podobného počasí jsem se v Orientu nenadál.

Jsi nejlepším bratrem, jakého bych si kdy mohl přát.

Každé ráno i každý večer děkuji našemu Pánu za mnohá dobrodiní, jimiž mne požehnal, ale největším z nich jsi Ty. Vůbec si neumím představit, jak by můj spor s otcem skončil, kdyby nezasáhla Tvá klidná síla. Znovu děkuji, že jsi naše horké hlavy zchladil a připomněl nám, jak se správný syn a otec k sobě chovají. Vážím si Tvé nestrannosti (ba opatrně doufám i v přízeň), obzvlášť když jsem si uvědomil, jak málo zpráv jsem Ti o svých cestách poskytl.

Hodlám tedy aspoň částečně napravit své pochybení.

Otec mi nedokáže odpustit útěk z armády a zůstává hluchý k mým argumentům. Ale jsem si jist, že Ty to pochopíš.

Věc se má tak: Během studií a poté na cestách jsem pochytil mnohé umění týkající se výroby pohyblivých mechanismů. Troufám si tvrdit, že zvládnu opravit téměř každou jejich závadu.

Naproti tomu v bitvách jsem nucen zabíjet a přihlížet násilné smrti lidí. Otec může mé názory prohlašovat za kacířství, ovšem každý živý organismus podléhá stejným zákonům silozpytu a alchymie, jako hejblata ze dřeva či kovu. Až na jednu výjimku, ovšem. Jakmile je lidské tělo poškozeno natolik, že se zastaví, opustí jej nesmrtelná duše.

Nehybný stroj dokážu znovu uvést do chodu, ale mrtvého člověka již oživit nelze.

Všichni jsme Boží tvorové, i machometáni, i protestanti, dokonce i ženy. Nevěřím, že by Bůh ve své velikosti žádal po lidech, aby se vzájemně zabíjeli. Vždyť živý člověk svou pevnou vírou velebí Jeho velikost. Od mrtvého se nelze ničeho podobného nadíti. Ano, jsem si vědom všech příkladů z Bible, které otec jmenoval, já je však akceptovat nemohu.

Odešel jsem tedy ze služby v císařském vojsku, a když už jsem se potuloval po Osmanské říši, pozornost jsem věnoval získávání poznatků arabských učenců. Už jsem určitě zmiňoval, jak pokročilé teorie jsem odhalil, a to jsem zamlčel tu nejdůležitější příhodu.

V Marrákeši zkoumaje spisy učeného Ibn Rušda, oslovil mne jeden z Abdalláhových pádišáhů. Přivezl si z Francie krásný automaton, umělého hudebníka hrajícího na citeru, který se mu však porouchal. Nebylo obtížné vyhovět jeho prosbě a mechanismus opravit. Bavil jsem se zkoumáním příčiny závady a možnostmi vylepšení strojku.

Jak je u podobných zařízení obvyklé, automaton byl uváděn do pohybu klikou, kterou otáčel přičinlivý sloužící, skrytý pod pláštěm hudebníka. Pádišáh si přál, abych vytvořil strojek na principu pružiny či setrvačníku, aby jeho hudebník mohl hrát jakoby sám.

Ovšem v případě takto velkého stroje bylo podobné řešení velmi svízelné, ba téměř nemožné.

Při své práci jsem se spřátelil s jedním místním matematikem a ten mě přivedl na vskutku oslnivou ideu. Pašovi jsem jeho hračku nejen zprovoznil, já pro ni vytvořil i pohon. Kdybys viděl, jaký! Vynalezl jsem zcela nezvyklé řešení a padl jsem na ně učiněnou náhodou při pokusu prováděném jedné bouřlivé noci.

Ach ano, vím, že právě kroutíš hlavou a skoro slyším, jak si pod vousy mumláš něco o temných silách. Ale bratře, věř mi, na blýskání a hřmění není nic ďábelského, jsou to jevy elektrické podstaty a lze s nimi pracovat stejně jako s jinými přírodními úkazy. Copak zapomínáte, že celý svět je dílem rukou Jeho?

A nemusíš se obávat, nebudu do listu pro Tebe kreslit složitá schémata a počítat vzorce či rovnice, abych se pochlubil svým vynálezem. Shrnu jen to nejdůležitější.

Abdalláhův úředník mne bohatě odměnil, nepotřebuji tedy ani otcovy ani Tvé peníze. Ačkoli pochopitelně vím, že bys mne nenechal padnout do bídy, jsem si Tvé velkorysosti vědom a cením si jí. A ovšem otec by také nedopustil úpadek našeho rodového jména, bez ohledu na naše spory.

Navrch se mi po návratu do vlasti podařilo získat jednu lukrativní zakázku v Brně, kde jsem tamnímu mlynáři vyrobil podobný pohon pro jeho mlýn. I on mi bohatě zaplatil, věc však došla neblahému konci. Onen mlynář nevěnoval dost pozornosti mým doporučením a radám, zachoval se nedbale a zařízení poškodil. Zatím se dohadujeme o možné nápravě škod, nicméně nemám již v toho venkovana důvěru.

Otec má samozřejmě své názory a lze pochopit, že odmítá možnost, aby si šlechtický synek vydělával na živobytí vlastní prací. Obávám se však, že jeho stanovisko je zastaralé. Žijeme v převratné době, společnost se otřásá v základech, dosavadní pořádky už za nějakých padesát, sto let nebudou platit a já budu kráčet v prvních řadách pokroku.

Ale to si raději nech pro sebe. Napsal jsem otci, ovšem list mi přišel neotevřený nazpět. Hněvá se. O to víc jsem Ti vděčný, že se pokoušíš rozepře mezi námi uhasit. Snad bys mu mohl opatrně sdělit, že jsem ho ve všem ostatním poslechl. Přestěhoval jsem se na venkov, do klidného domu na Smíchově. Vlastní jej spořádaná a čistotná vdova Josefína. Polnosti rozprodala a budovy využívá jako hostinec a penzion. Podařilo se mi od ní pronajmout i prázdnou stavbu, část bývalých chlévů, kde si mohu vybudovat dílnu.

Chystám se pokračovat ve svých vynálezech a objevech, a navrch hodlám vyrobit podobný pohon mlýnského kola i pro jednoho z nejmajetnějších pražských mlynářů. O tom se otci zmiňovat nemusíš. Jen mi pošli novinky z Demburku, toužím po nich. Odepiš okamžitě, jakmile obdržíš tento dopis.

Podle toho, jak mi půjde práce od ruky (a také dle míry tatínkova hněvu) navštívil bych rodné sídlo na počátku masopustu.

Posílám všechny možné komplimenty Tvé drahé ženě, líbám Tvé drahé dětičky.

Tvůj navěky oddaný Blažej

Muž pečlivě poskládal a zapečetil obálku.

Nad listinou, s perem v ruce se mu písmena sama skládala do smysluplných vět a z hlubin paměti vyplouvaly zajímavé příhody z putování, jimiž by býval mohl rozptýlit a pobavit příbuzné, naklonit je na svou stranu. Zatímco v průběhu jejich návštěvy mnohokrát marně hledal výraz, jímž by se vhodně a trefně vyjádřil, na jazyk se drala spíše slova ve zpěvné arabštině než němčině, o češtině nemluvě, tu zapomněl skoro úplně.

Proklatý jazyk.

Myšlenkami ještě stále prodlévající u drahého bratra, v kalném světle zimního dne maně vyhlédl z okna přímo nad psacím stolem.

Když se sem stěhoval, bytná Josefína mu nabízela bohatě vybavené místnosti v prvním patře, on ji ale odbyl. Za vojenského putování a cest po světě přivykl skromnosti. Neměl nejmenší zájem o zdobený salón, nehodlal přijímat žádné návštěvy. Nepotřeboval pokoj pro sluhu, bez potíží zvládal uspokojit nároky své vlastní osoby, aniž by kolem něj pobíhal všetečný a upovídaný komorník. Raději si zvolil jednoduše zařízenou mansardu v podkroví.

Aby byl upřímný, za luxus považoval domácí lázně, tak běžné v Orientu, které v páchnoucí Evropě bolestně scházely. Tudíž se mu zdálo zbytečné platit vysoké částky za obří ratejny, které by s obtížemi vytápěl, když stejně neobsahovaly koupelnu. Navíc se dosud považoval za mladého, nevadily mu příkré schody až pod střechu. A ze svého bidýlka přehlédl široké okolí.

Ne že by si potrpěl na drby.

Ovšem dvůr patřící sousednímu domu přitahoval jeho pozornost. Děly se tam vskutku nepředvídané věci.

Nyní se tam rozbředlým sněhem šourala žena, zimomřivě schoulená pod sepraný šál. Nohy se jí pletly v mokrý okraj hnědé, rozedrané suknice. Ušklíbl se. Přitom její tatík, majitel statku, nepatřil mezi nuzáky, lakomec jeden. Panna by si mohla vykračovat nastrojená do kanafasu a hrubou práci by měly zvládat děvečky. Díval se, jak došla k přístěnku s dřívím. Levou ruku si tiskla k hrudi, jako by ji bolela, druhou paží se pokoušela nabrat do náručí několik polen vyrovnaných na hranici.

Blažej si otráveně odfrkl. Proč se do toho ta nešika vůbec pouštěla? Měla raději poslat pacholka. Skoro ho bolely oči, když jí z neohrabaného úchopu dřevo vyklouzlo a při dopadu na zem rozstříklo vůkol blátivou kaši.

Hraběcí synek se pohodlně rozvalil na židli. Živý obraz před oknem byl k nezaplacení. S takovou podívanou ušetří spoustu zlatek, které by utratil za lóži v divadle. Saprlot, ještě ke všemu v Praze v této nešťastné době žádné pořádné divadlo, na rozdíl od mnohem pokrokovějšího Brna, nestojí. O to cennější měl momentálně výhled.

Na scénu vstoupil další aktér. Oprýskané dveře do síně statku se rozlétly a na zápraží vyběhl podsaditý rudolící muž.

„Ty nemehlo!“ zaburácel a v přehnaném gestu zvedl nad hlavu hůl.

Dívka se tak lekla, až málem pozadu upadla do marastu. Polena samozřejmě upustila všechna. Pokoušela se couvat před hněvem pána domu, přišlápla si mokrý lem sukně a zamotala se do něj.

Hrubián se k ní hrnul, hrozil, máchal holí a Blažej se konečně odvrátil. Usoudil, že má svých starostí dost. O vyvrcholení rodinných rozepří sedláka Michuly ztratil zájem.

Zapálil druhou svíci a rozložil po stole nákresy. Od hluboké noci dumal nad způsobem, jak by jeho vynález (který dosud nestačil vhodně pojmenovat, asi… hm… silozdroj?) fungoval, kdyby byl, dejme tomu, dvakrát větší. Měl by dvojnásobný výkon? Nebo vyšší? Nižší? A co prvotní impuls, jímž se uvádí do chodu? Ona božská jiskra, jak se o ní vyjadřovali afričtí učenci, která propojila srdce jeho stroje s proudem vesmírné energie a umožnila pohyb ozubených koleček, převodů, pístů a řemenů zdánlivě bez pohonu. Už nyní celé zařízení k zažehnutí vyžadovalo (to bratrovi pochopitelně zdvořile zamlčel) použití spousty střelného prachu a úzkostlivá bezpečnostní opatření.

Odmítal si připustit, že sestrojil perpetuum mobile. Jeho vědecká mysl přísně zapovídala porušování fyzikálních zákonů. Ovšem odkud se síla, otáčející jeho mechanismy, bere, to nedokázal zodpovědět.

Raději nad tím ani nepřemýšlel.

Možná… Blažejovo nevýrazné světlé obočí se setkalo nad kořenem nosu, jak se zamračil. Možná kdyby se mu podařilo vyvolat blesk… Nebo ho stáhnout z oblohy.

Zafuněl a vzhlédl.

Mezi zběsilé myšlenky se vetřel zlostný křik od sousedů. Francin láteřil a tloukl svou dceru. Mizera.

Blažej se znovu sklonil nad nákresy. Nápadů měl fůru, teď by se hodilo vydestilovat jeden použitelný.

3. kapitola

Moje máma tvrdí, že dítětem je člověk tak dlouho, dokud mu nevadí být směšný. Máma je teda dospělá až běda. Ale občas, jako například teď, si myslím, že… že teda nemá pravdu. Já vím, je blbý to říkat. Ale fakticky mě to napadlo. Protože já jsem si právě začal připadat směšně, a to jsem dítě ještě pořád i podle mejch měřítek.

Taky je samozřejmě pravda, že já nejsem úplně normální dítě. To bych měl normální život, jenže to já nemám. Kdybych měl normální život, teď bych hrál s Karlem fotbal a blbli bychom v tělocvičně. Jenže nehraju. Místo toho sedím tady ve věži jako úplný pako a než mi došlo, co provádím za kravinu, tak jsem si to dokonce užíval.

Představoval jsem si, že jsem kapitán plachetnice, která pluje z Bristolu na západ, a právě na ni útočí korzáři. Celej den chumelí, a když člověk zanedbá sousední baráky a silniční nadjezd nad tratí, tak zvlněný pole v dálce tak trochu připomínaj oceán.

Tenhle dům se mi líbí a řekl bych, že mámě taky, protože než jsme tady začali bydlet, tak jsme se furt stěhovali. Akorát že je přesně tak pošahanej jako my dva. Je to vila jako Vilekula Pipi Punčochatý, stojí uprostřed zarostlý zahrady, takže na ni z ulice není moc vidět, a má věž. To už jsem říkal. V tý věži mám pokoj. Mámě se to sice na začátku moc nezdálo, že prej mi bude v zimě zima, v létě vedro a že mě neuslyší, kdybych v noci brečel, jenže já už dávno v noci nebrečím, jasný? Každopádně od tý doby, co jsme zakotvili tady, spím jak mimino. Teda jako špalek, jsem chtěl říct.

A z mýho pokoje vedou dřevěný schody ke stropu, v kterým je poklop, a tím můžu vylézt úplně nahoru na zastřešenou vyhlídku. Kde teda momentálně sedím. Jo, je tu kosa, protože mrzne a fouká a padá sníh, ale je to tu naprosto boží, když už teda nemůžu čutat do mičudy.

No a pak mě napadlo, že je fakt trapný hrát si na nějakýho hrdinnýho kapitána, když jsem sám takovej mimoň, a taky už mi umrzaly prsty a uši, a tak jsem slezl zase dolů.

Dnes je středa, takže úřední den, máma dorazí z práce až za tmy. Teda v šest večer. Měl bych si udělat úkoly. Ty pitomý schody vedou akorát k mýmu psacímu stolu, takže se mi tento neblahej aspekt krutě připomenul. Jenže vedle na posteli ležely knížky z knihovny a hned nahoře poslední díl Zaslíbené Země Nezemě, což vypadalo na mnohem produktivnější trávení volnýho odpoledne než nějaký blbý příčestí minulý nebo jak se tomu nadává.

Jenže kauzalita, víme? Já teda vím, co to znamená. Je to příčina a následek. Příčina bude, že se začtu a přestanu sledovat hodiny. Následek bude, že máma po příchodu z práce vyběhne ty schody, který teda ani jí, ačkoli už není nejmladší, nedělaj žádný potíže, a seřve mě ohledně příčestí minulýho nebo dělení dvoucifeným dělitelem. Zní to skoro jako Lucifer a je to podobně děsný.

Ale víte co, život není jenom série neblahejch příhod. Jsou i blažený situace, jako například moje Nintendo Switch a Legenda o Zeldě. A jestli je vám divný, že komiksy máma nemůže ani vidět, dokud nemám hotovou školu, zatímco když pařím na počítači, tak jen lehce nesouhlasně zabrouká a pohladí mě po hlavě (sice vždycky uhnu a protočím bulvy, abych dal najevo, jakej jsem drsoň, ale ve skutečnosti mě to taky blaží), tak nemáte tucha, jak moc velkej jsem mimoň.

Tak já vás už přestanu napínat. Jsem čaroděj s mega ohromnou mocí. Zní to děsně hustě, až na to, že je to celkem naprd. Nikomu se tím nemůžu pochlubit. Máma je z mých schopností zoufalá a bezvýhradně mi zakazuje čarovat mimo vyhrazenej čas. A ten stanovila na neděli dopoledne. Tvrdí, že to je nejbezpečnější část týdne, slušný křesťani jsou v kostele a ti ostatní se nesměj divit, když přijdou k úhoně. Když se jí zeptám, jestli je ona slušnej křesťan, protože já bych si rád přispal, tak jen vzdychne, že na teologický otázky jsem ještě malej a houkne, ať držím kloudně tu formu.

Jako formu kouzla. Magie ze mě tryská jak voda z fontány, což je blbě. Musím se to naučit ovládat, a to není žádná bžunda. Sám za sebe bych řekl, že spousta lidí je magicky nadanejch, ale nechávaj svou sílu jen tak volně proudit a občas složej super hit nebo namalujou fantastickej hedvábnej šátek.

Moje kouzla, kdyby ze mě takhle volně cákaly, by měly účinnost a dosah jako jaderná puma. To by se mámě nelíbilo a mně taky ne, protože bych byl mnohem radši Batmanem než Jokerem. Což znamená, že při použití magie si musím důkladně rozmyslet, co vlastně chci, pekelně se soustředit, vytvořit v hlavě formu, teda jako tvar toho kouzla (dodnes pořádně nevím, co to vlastně je, asi proto mi to vůbec nejde), pak to naplnit svou vůlí (máma tvrdí, že to mi jde naopak výborně) a vrazit do toho akorát množství síly. To mi teda nejde taky, se sílou to vždycky přeženu.

Takže v neděli mě máti vytáhne z postele nechutně brzy, musím se rychle nasnídat a vyrážíme do přírody. To v naší Kozí Lhotě není problém, protože tu lišky dávaj dobrou noc, pole a lesy začínaj kousek za plotem naší vily. A uprostřed ničeho trénuju, místo abych jako správnej komiksovej hrdina lítal po střechách a zachraňoval lidstvo před padouchama. Jednoznačný plýtvání, řekl bych.

Když se máma vracela z práce, tak jsem ji viděl z okna. Jako je fakt, že na naší ulici svítěj lampy dost neochotně, ale já vidím, co chci vidět, viz heslo mimoň. A jelikož jsem mimoň po mámě, i ona vidí, co chce vidět, obzvlášť když stojím v okně zády ke světlu, že jo. Tak mi zamávala, zatímco odemykala branku a vcházela do zahrady. Jen jsem koutkem oka zahlídl, jak jí podklouzla noha na cestičce, ale to už jsem hopsal po schodech dolů, abych se s ní přivítal.

„Ahoj mamko!“ zahalekal jsem, sotva otevřela dveře. Měla mokrej kabát, takže sebou na tý cestičce švihla. No jo, smůla. Svý krásný čelo (moje máma je překrásná!) krčila, jak se na mě chtěla mračit.

„Ahoj Jonáši. Mohl jsi odhrabat ten sníh. Jak dlouho už jsi ze školy doma?“

„Mám hotový úkoly,“ vytáhl jsem eso z rukávu a zamrkal. Teda, mám je skoro hotový, ale kdo by bazíroval na detailech.

Máma si povzdechla a svlíkla kabát. Vytřepala z něj zbytky sněhu a pak po fleku přejela rukou. Světla v předsíni lehounce zablikala a všechna špína z drahýho kašmíru vyklouzla a stekla na podlahu. Moje máma je fakticky úžasně hustá čarodějka, prostě nejlepší. Kdybych se o něco takovýho pokoušel já, vyhodím jističe nejmíň v celým baráku. Proto taky máma toleruje moje hraní počítačovejch her, protože je jasný, že když hraju, tak nemůžu kouzlit a všechno je cajk.

„Jedl jsi něco?“

V odpověď mi zakručelo v břiše. Hned po příchodu ze školy jsem zblajznul nějaký sušenky, co jsem našel ve špajzu, ale ty nic nevydržely.

„Jonáši!“ pronesla vyčítavě, zatímco si zouvala kozačky. „Lednice je plná, proč si něco nevezmeš? Takhle nikdy nevyrosteš a budeš nejmenším zakrslíkem ve třídě!“

„Já zapomněl…,“ zablekotal jsem, protože jsem fakt zapomněl.

„Ty jsi takový truhlík,“ řekla a přivinula mě k sobě. „Jenom se převlíknu a něco si ohřejeme. Na co máš chuť?“

Zatímco chystala večeři a já jsem jí samozřejmě pomáhal (blehuhe), vykládal jsem jí o Karlovi. O něm já mluvím docela často, páč to je nejhustější týpek v celý škole. Je vysokej, nosí trička z metal shopu a fotbal hraje jako bůh.

Naposledy, když jsem se byl podívat na zápas, tak jsem pobořil kus tribuny. Já za to nemůžu, fakticky, jenže když on Karel vzal do ruky mičudu, normálně ji POLÍBIL, já jsem úplně cejtil tu magii, jak ho všichni žerou (já taky), a pak kopl naprosto luxusní penaltu. Všichni vyskočili a zařvali, já taky, no a v rámci toho vzrušení jsem vyslal nějaký zmatený kouzlo a máma mi zarachla fotbal natuty.

Tak Karla jen tak platonicky obdivuju, protože ten maník vůbec netuší, že existuju. Chodí do osmičky a s nějakým šesťákem se nebude bavit, ani kdyby mu drželi pistoli u hlavy. Musel bych mít staršího bráchu, abych se infiltroval do jejich gildy, a ještě by mě tam tak akorát „trpěli“. Přesně tak to říká Madla od nás ze třídy, kterou takhle trpěj spolužačky její starší ségry.

„Psali jste diktát?“ zeptala se máma indiskrétně.

Něco jsem zahuhlal do bramborový kaše s karbanátkem a vypálil protiúder: „Jak bylo v práci?“

Čekal jsem klasický zaklínadlo typu: „Ani mi nemluv,“ nebo: „S tou dylynou z ekonomickýho není žádná domluva,“ jenže to jsem se pletl. Máma se na mou otázku zamračila, vstala od stolu a dolila si další hrnek čaje.

Jak už jsem říkal, máma je čarodějka. Vypadá přesně tak, jak si mocnou kouzelnici představuju, akorát že v mým případě je to trochu zkreslený faktem, že mám jednu doma. Má velký šedý oči, skoro jako já, ale když se podíváte hodně zblízka, tak ty moje jsou spíš do modra a její spíš do stříbrna. Vlasy má úplně černý, dlouhý tak akorát k ramenům, aby jí to děsně slušelo a aby se jí pořád pletly do obličeje, když něco dělá. Kůži má snědou jako americký herečky, který choděj do solárka, akorát že máma prostě i uprostřed ledna vypadá jako ta sexy Španělka nebo Mexikánka nebo tak nějak. Salma Hájková.

Já jsem teda bledej jak upír. Mám taky tmavý vlasy, ale ty oči do modra, jak už jsem řek, a jsem malej. Jsem skoro nejmenší ze třídy, zachraňuje mě jenom Madla a Sabča. Což je teda vopruz, protože to jsou holky. I když v tomhle ohledu vede Štafle, brejlatá šprtka, ta je úplně nejvyšší, a to je taky holka. No ale stejně.

Máma se vochomejtala u linky a já jsem tušil, že plácne něco tragedickýho, jako že půjdeme odhrabat ten sníh (což by byla děsná blbost, jelikož ještě pořád padal, to vidím, ne?), tak jsem ji trochu poňouknul v tom svěřování. Máma je na tom ohledně kamarádek úplně stejně jako já – nemá žádný, tak je docela snadný z ní nějaký info vymámit.

„Co se semlelo tak děsnýho?“

Zabralo to. Jako kdyby procitla, najednou zase vypadala přítomně a celkem v klidu. Vrátila se ke stolu, přihodila mi na talíř další kaši a karboš a sedla si.

„Děsnýho nic. Jenom divnýho. Já občas v práci dělám fotografickou dokumentaci některých našich projektů a ty fotky jsou vyvěšený na internetových stránkách města.“

Kejvnul jsem, to vím. Některý její obrázky se mi opravdu ukrutně líbí, obzvlášť když se jí podaří vyblejsknout nějaký zvíře, jako toho králíka na sněhu nebo koně klečícího u potoka, jak pije. Taky nefotí na mobil jako normální lidi, ale na velkej foťák s teleobjektivem a hodně ji to baví. Ten má v sobě sice taky kapku elektroniky, tomu už se dneska není možno vyhnout, ale když mi ujede nějaký větší kouzlo, tak to zpravidla vydejchá, anebo je oprava jednodušší než u mobilu. Teda telefon exne vždycky, to je choulostivý zařízení. Proto mám taky jako jedinej ze třídy hloupej mobil a jsem terčem posměchu, jenže co nadělám. Vymlouvám se na to, že jsme chudý, akorát že nejsme.

Máma si zhluboka vzdychla.

„Dneska za mnou přijel jeden novinář z Prahy. Moje fotky ho velmi zaujaly a nabídl mi, abych dělala obrazový doprovod k jeho reportážím.“

Seděl jsem zaraženej jako kolík, teda kromě toho, že jsem se ládoval jídlem, protože jsem tak nějak nechápal, která bije.

„A proč jsi z toho v takovým stresu?“

Rozhodila rukama v gestu marnosti a oči jí plavaly, jako kdyby se snažila zahlídnout něco v jiný dimenzi.

„Nenapadlo mě, že si těch fotek někdo všimne. Víš, jak se snažím, abychom nepoutali pozornost. Jenže on dělal reportáž o využívání dotací, moje obrázky se mu líbily a poměrně snadno zjistil, kdo je autorem. Stačilo, aby zavolal šéfovi odboru a ten mě prásknul.“

Tady jsem se v historce ztratil úplně. Mámin šéf je sympaťák, brejle, počínající pleška, pokaždý se na mě mile usměje a pozdraví, když se náhodou na radnici potkáme. Máma o něm jinak vždycky mluví moc hezky, tak jsem nechápal, co se vlastně stalo tak hroznýho.

„Ten novinář, Rudolf Štědrý, za mnou dnes přijel na úřad. Ne aby zatelefonoval předem a domluvil si schůzku. To bych ho odpálkovala. On mě prostě rovnou přepadnul.“ Znovu vzdychla.

Sice bych si dal ještě nášup, ale máma vypadala docela zdrcená, tak jsem odsunul talíř a zkusil se v tom vyznat.

„Byl na tebe hnusnej?“

Tak nějak smutně se pousmála: „Ale vůbec ne, šmudlo. (Jasně! Když mrňavej, tak Šmudla, že jo!) Naopak byl velmi milý a jeho nabídka nezněla vůbec špatně. Dokonce, to je na tom nejhorší, by mě to i bavilo. Ukazoval mi, co dělá. Nepíše žádné články o politice nebo bulvár, zkoumá zvláštní útvary v krajině, místní legendy a historické památky opředené tajemstvím. K tomu našemu projektu se dostal jenom proto, že se týkal životního prostředí. Nedokázala jsem ho na rovinu odmítnout. Jenže je to pro nás dva hrozně riskantní. Moje práce bude víc vidět, možná se někde objeví i jméno.“ Znovu vzdychla a tentokrát i popotáhla. Jestli se rozbrečí, nevydejchám to.

„Víš, jak je důležité, abychom zůstali nenápadní.“

Jako jo, vím, že to máma pořád opakuje. Ale důvod mi tak nějak uniká.

„A co by se mohlo stát nejhoršího? Teda jako kdyby se provalilo, co jsme zač.“ A myslel jsem na Supermana. Fakticky bych zvládl leccos z toho, co Clark Kent v nejlepší formě. Ještě potřebuju kapku cvičit, spíš teda hodně, aby nedošlo k pohromě, ale víte co, neměli by být lidi víceméně rádi, že tu jsem?

Ale evidentně jsem poslední větou získal její plnou pozornost. Přestala posmrkávat a bloudit očima. Když se takhle soustředila, bylo hodně cejtit, jak je mocná. Skoro bych se bál, kdyby to teda nebyla moje máma.

„Víš, Jonášku, já nedokážu odhadnout, kolik ti toho můžu prozradit a s čím ještě počkat. Nechci tě zbytečně děsit, ale na druhou stranu je důležité, aby sis byl vědom nebezpečí, které hrozí. Jsi tak rozumný a na svůj věk o věcech hodně přemýšlíš… Takže mě to svádí k tomu, abych na tebe vysypala všechno. Akorát že…,“ vzdychla. „Nechci ti ublížit, víš?“

„Mami!“ zakvílel jsem. „Já tomu vůbec nerozumím. O jakým nebezpečí mluvíš? Myslíš něco konkrétního? Ne takový to utajování, třeba jak superhrdinové v komiksech předstírají, že jsou ňoumové v civilním životě, a pak se převlíknou do elasťáků a jdou zachraňovat planetu?“

Zamrkala. „Ty elasťáky bych vynechala.“

„Fajn, v tom jsme zajedno. Řekneš mi teda, o co kráčí? Zatím se to z tebe táhne jako seriál na Netflixu a hádám, že nějakej pořádnej zvrat nastane až v půli druhý série.“

Moje máma není zbrklá. Vždycky si všechno důkladně rozmyslí. Což teda právě dělala, úplně jsem viděl, jak se jí protáčej mozkový závity. Nevěděl jsem, jak ji přesvědčit, aby mi všechno vyklopila, protože jsem napětím skoro nemohl dejchat, a upřímně, jestli usoudí, že jsem ještě malej, tak budu muset… budu muset…, sakra, budu muset vypátrat, co za tím je.

„Dobře, mám pocit, že tě neodbudu snadno a že bys stejně začal šmejdit a zjišťovat souvislosti. A protože jsi v tomto ohledu obratný a nenápadný jako mamut, tvoje snaha by přinesla víc škody než užitku. Tak ti radši všechno řeknu teď hned.“ Znovu dramaticky vzdychla. Úplná oskarová hérečka, jak říkám, celá Hájková. „V rodném listě, to asi víš, máš napsáno: Otec neznámý. Ale to není pravda. S tvým otcem jsme byli dokonce… manželé.“ Trhla provinile rameny. „Víš, já, no, byla jsem do něj úplně blázen. A taky je pravda, že mi mockrát pomohl, jednou mi určitě zachránil i život.“

Spadla mi čelist. Jak já si přál mít tátu! Abychom nebyli s mámou tak sami. Abych měl spojence, kterej by ji přemlouval, že fotbal můžu hrát a sem tam zřícená tribuna není zas taková katastrofa.

„A proč s náma není?“ vřískl jsem. Nadechl jsem se, abych pokračoval v jekotu, ale zarazila mě zvednutou dlaní.

„Pomalu s tou flintou. Nikdy by s námi nemohl být. Je to hodně složité a nebude se ti to líbit. Právě od něj ti totiž hrozí nejhorší nebezpečí. On je totiž…,“ zarazila se, pak se nadechla a pokračovala tichým hlasem: „Démon. Entita z jiného světa, než je ten náš. Přebývá v lidském těle a jeho moc je tím hodně oslabená, ale pořád dokáže věci, které si nedovedou představit ani autoři tvých komiksů.“

„Dé-démon?“ vykoktal jsem.

Stroze přikývla.

„Nebo padlý anděl. No, tenhle terminologický guláš momentálně nebudu řešit. Jak říkám, choval se ke mně moc hezky. Ale uzavřeli jsme sňatek pod jednou podmínkou, že nikdy nebudu mít dítě. Protože… protože bys to byl přesně ty. Čaroděj tak mocný, že z něj jde strach.“

„Ze mě nikdo strach nemá!“ vybuchl jsem. „Jsem mrňavej a neschopnej a nikdo se se mnou nechce kamarádit.“

„Jonášku!“ pronesla mazlivě a chytila mě za ruku. Asi bych ji měl vyškubnout, ale byl jsem tak oslabenej, že jsem ji naopak stiskl.

„Plácáš nesmysly,“ pokračovala. „Zatím jsi moc nevyrostl, ale je ti jedenáct. Než dostaneš řidičák, budeš o hlavu vyšší než já, to se vsadím. A jsi nesmírně šikovný a bystrý. Čarovat se učíš bambilionkrát rychleji a lépe než já. Kdybys viděl, jaké jsem byla trdlo. Nepodceňuj se, nikdo učený z nebe nespadl. Harry Potter by ti tak akorát záviděl. No, s těmi kamarády máš bohužel pravdu, jenže to souvisí s tím, kým jsme. Možná jednou najdeš někoho, kdo přijme tvou podivnost a nezneužije toho, ale takoví lidé jsou vzácní.“

„Hm, ehm,“ odkašlal jsem si, „trochu jsme utekli od tématu. Takže ty jsi fotrovi slíbila…“

„Pozor na jazyk!“

„Tvrdila jsi, že je to mizera…“

„Tak znovu – jasně jsem řekla jenom jedno: Že to bude složité a že jsme s tímhle rozhovorem možná měli počkat. Jenže tvoje schopnosti jsou opravdu den ode dne mocnější a já potřebuju, aby sis byl vědom, co ti hrozí. Musíš se umět bránit a musíš vědět, proti čemu. Takže… no, prostě tak nějak se stalo, že jsem otěhotněla. Nebyl to úmysl nebo snaha, prostě jsem počala přes všechna opatření.“

„Antikoncepce.“

Váhavě přikývla: „O tomhle si taky budeme muset promluvit. Uf. Zatraceně, nechceš tu pubertu přeskočit? Že by ses probudil a bylo ti už dvacet?“

„Jak se to dělá?“

„Vtipkuju. Teď přijde ta nejhorší část. Když to zjistil tvůj otec, hrozně se rozzlobil. Jeho obavy byly vlastně oprávněné. Načež rozhodl, že musím na interrupci. Víš, co to je? Tak dobře. Jenže já… Já jsem nechtěla. Jsi částí nás obou a víš, jak se říká, že dítě je plodem lásky, tak v tvém případě to platí asi na tisíc procent. Myslím, že jsem tě milovala od první chvíle, kdy jsem tvou existenci zjistila. Nedokázala jsem se s jeho rozhodnutím smířit. Tak jsem vymyslela lest. Došla jsem na kliniku, tam očarovala sestřičky i doktory a samozřejmě změnila zápisy v dokumentech. Podle svědků i listin jsem zákrok podstoupila, akorát ve skutečnosti ne. A utekla jsem.“

Tohle bylo hustý. Moje máma udělala všechno možný, aby mě zachránila. No a démonní fotr je padouch. Nic překvapivýho.

„Proto jsme se tolikrát stěhovali,“ konstatoval jsem.

„To taky. Víš, bylo to složitý, ale to už není důležitý. Jen jsem ti chtěla vysvětlit, že se o tobě nesmí nikdo dozvědět.“

„Ale před čím?“ Pořád jsem to nepobíral.

Table of Contents

Důležité upozornění

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola