ZA TREST

Copyright © Aleš Černý, 2024

Obálka © Aleš Černý, Theresa Black, 2024

Vydalo nakladatelství © Canc, 2024

ISBN 978-80-88623-40-3 (ePUB)

ISBN 978-80-88623-41-0 (MOBI)

ZARAŽENÁ TŘÍSKA

„Doprdele!“ Ucukl jsem rukou od hrany stolu, zamračil se na hřbet pravačky a zkusil si zuby vytáhnout třísku. Vzdorovala. „A ty mlč!“ preventivně jsem okřikl svázanou ženu. Sice byla zrovna zticha, ale před chvílí vydávala kvílivé zvuky skrz ožužlaný roubík, a to mě vytáčelo.

A možná jsem byl lehce nervózní.

Už týden mi tahle ženská otravovala život. Kdo se s ní má furt tahat? Když ji rozvážu, zkusí zdrhnout. Když ji klepnu obuškem, fňuká. Nechám ji jít do rohu na slámu, to se jí taky nezdá.

Strašná fiflena.

Že jsem nemohl unést nějakou normální ženskou? Zahráli bychom si karty, vystříleli pár zásobníků do plechovek, zachlastali… A až by její tatík zacáloval, zase bychom se v klidu rozešli.

Místo jsem měl krásně ošéfované. Stará stodola na konci světa, ve které svítila jediná žlutá žárovka, co se rozhoupala při každém zafoukání. Byl tu klid a nehrozilo, že by to policajti našli.

Začalo se smrákat. Zapálil jsem svíčku a koukl na telefon.

Nic.

Vztekle jsem ho hodil na stůl a vstal. Židle pode mnou zavrzala.

„Hele, ten tvůj tatík tě asi moc nemusí, co? Že ty jsi ho srala a teď je rád, že se tě zbavil?“ uvažoval jsem nahlas. „Přitom takový prachatý hajzl. Víš, že mě zkusil stopovat? Poslat na mě tu svoji ochranku?“ Zasmál jsem se. Měl jsem čemu. Jako bývalý příslušník jsem v tom uměl chodit.

Dotazovaná něco zahuhlala a zavrtěla hlavou.

„No co je? Na něco jsem se ptal.“ Klekl jsem si k ní na jedno koleno a povolil roubík.

„Je strašně zapomnětlivý. Třeba jenom zapomněl, že jsi mě unesl. Bylo by mu to podobné.“ Opřela se zády o dřevěný trám, s úsměvem na tváři.

Se zavrčením jsem jí vrátil roubík a vstal. Takhle nezdravě hovorná začala být zhruba před dvěma dny. Prostě v přestávkách na nádech, mezi dalším kvílením, najednou zmlkla, zamrkala, a dokonce se na mě začala usmívat. Od té doby jí dávám roubík.

Co se má na mě co culit?

A to se na ni snažím být hnusný, jak jen mi to můj vnitřní gentleman dovolí!

Sáhl jsem do batohu pro konzervu fazolí, když na stole zavibroval telefon.

Přiskočil jsem k němu a nedočkavě přejel pohledem displej.

„Jo!“ zajásal jsem. „On to fakt poslal! Tak na tebe asi nezapomněl,“ komentoval jsem zůstatek, který byl nyní na jednom z mých švýcarských kont značně vyšší.

Určitě si fotřík myslel, že mě policie vystopuje právě podle mého čísla účtu. Jo, to mohli zkusit. Sice s nimi nekomunikoval, to už bych věděl, ale až bude mít dcerku, mohl by chtít nějakou tu miliardu zpět. Podle snížení zůstatku o podíl kolegy u policie a kolegy IT technika, jsem se stopování bát nemusel. Stejně jsem ale několika kliknutími přesunul peníze jinam.

„A mé utrpení je u konce.“ Vytáhl jsem nůž a opět si klekl před unesenou. „Co s tebou?“ povzdechl jsem si a prudkým pohybem přeřízl lano na rukou. „Na, rozvaž se a vypadni,“ podal jsem jí nůž a šel balit fidlátka. Že by mě mohla prozradit, jsem se nebál.

Mrtví obyčejně strach nemívají.

***

Upravil jsem si opasek se zbraní, mám hotovo. Přehlédl jsem dočasné ubytovací prostory a musel konstatovat, že to tu vypadá lépe, než když jsem sem přišel.

„Kam půjdeme?“ ozvalo se mi za zády.

Otočil jsem se s nechápavým výrazem.

„Jak půjdeme?“ Napřímil jsem se do své sto devadesáti centimetrové výšky. „Ty jsi jen zboží, které jsem právě prodal. A podle domluvy s kupcem už nejsi můj problém. Jdi si, kam chceš.“ Přehodil jsem si popruh batohu přes rameno a rychlým krokem se vydal k vratům stodoly.

„Počkej,“ chytla mě za rukáv. „Nemůžeš mě tu nechat, já tě přece miluju!“ Prosebně se na mě podívala.

„A je to tady,“ trhl jsem rukou, až upadla na zem. „Hele, to je jen Stockholmák, za chvíli to přejde. Pobreč si támhle v koutě, hlavně se mi nepleť do cesty. Podruhé mi za tebe nikdo nezaplatí.“ Vykročil jsem opět k vratům.

„Budu křičet!“ Dupla si nohou až ke mně přilétlo několik stébel slámy.

„Posluž si.“ 

Vážně si myslí, že po týdnu křiku, fňukání a nadávek ji teď někdo zaslechne? Přitom blondýna není. Pro jistotu jsem se otočil. Do teď jsem k ní přistupoval jen jako k obchodnímu artiklu a nepotřeboval si ji prohlížet.

Ne, nebyla to blondýna. Pod vybledlou fialovou jí prosvítaly hnědé odrosty.

„Já, já… si něco udělám.“

Na to jsem ani nezastavoval, vzal za ztrouchnivělé madlo a otevřel dokořán. Už jsem se viděl na zasloužené dovolené. Vrátil jsem se pár kroků k autu, zaparkovanému uvnitř, a hodil batoh na zadní sedačku, svůj zadek na přední a můžu jet.

„Já jedu s tebou!“ doběhla mě dřív, než jsem stihl nastartovat. Prostě otevřela dveře a sedla si na místo spolujezdce.

Vytáhl jsem zbraň a namířil jí do pravého oka. „Vypadni!“

„Ne,“ zkřížila ruce na prsou. „To mě radši zastřel.“

No jo, měla prsa, až teď jsem jim věnoval trochu své pozornosti.

Odjistil jsem pojistku a…

„Tak dělej! Nemůžeš minout!“ hecovala mě. Měla pravdu, nešlo minout. „Ale nezastřelíš mě, vím to. Protože mě taky miluješ, jsme pro sebe stvoření,“ pokusila se mile usmát. Přes tu týdenní špínu v ksichtě to postrádalo kouzlo, i když přiznávám, že na pytel peněz s kozama nevypadala vůbec zle.

„Bože, za co mě trestáš? Co jsem komu udělal?“ zajistil jsem pojistku a vzteky praštil několikrát do volantu a palubní desky.

„Takže, kam jedeme?“ Pohodlně se opřela a zacvakla sponu pásu.

„Tohle je za trest! Jak se tak vyladěná akce mohla takhle posrat?!“ Rezignovaně jsem otočil klíčkem a nastartoval.

Kdybych neměl v zásobníku slepé, mohl jsem ji v klidu zastřelit! No nic, počkám, až ji to přejde, a ještě ráda potom půjde vlastní cestou.

A tu třísku jsem si taky nevytáhl.

CESTA

Už deset hodin zírám na stěrače, jak mi patlají přední sklo. Neustávající mrholení uspalo tu přítěž na sedadle spolujezdce, která se mi snažila radit s cestou. A to ani neví, kam jedu! Už jsem ji chtěl dvakrát vyhodit u silnice jako pytel koťat, jenže začala dělat scény a pozornost kolemjdoucích není to, co bych teď potřeboval.

Venku padlo šero a auto přepnulo z denního svícení na normální.

„Kde to jsme?“ Má koule na noze procitla.

Nehodlal jsem reagovat.

„Mám docela hlad, nezajdeme na večeři?“ Zívla. Zkusila propnout ruce nad hlavou, ale zastavil ji strop. S dalším zívnutím si je alespoň protáhla před sebou. „Ty se mnou nemluvíš?“ Pohladila mě po ruce.

Zavrčel jsem.

Ale měla pravdu, něco bych snědl a taky bych se vyspal. Stodolu jsem nechal daleko za sebou a přestávku si zasloužím. Stočil jsem to na nejbližší sjezd k motorestu a zastavil. Na velkém tyrkysovém neonu hlásali, že mají otevřeno dvacet čtyři hodin denně. Zdůrazňovali to červeným blikajícím vykřičníkem.

„To nevypadá na pětihvězdičkový hotel.“ Vyhlédla z okénka a s nechutí ve tváři odepla pás. „A nevidím žádnou restauraci.“

„Ne, to fakt není. Mám řešení,“ vytáhl jsem klíčky ze zapalování a hodil jí je do klína, „jeď jinam.“ Vystoupil jsem a vydal se k recepci. Byl jsem si jistý, že nikam neujede. Takové štěstí nemám – vyčerpal jsem ho úspěšným převodem peněz.

„Počkej!“ křikla, vyskočila z auta, a než se zabouchly dveře, byla vedle mě.

Musel jsem se držet, abych se nezasmál. Tak rychlé kroky v botách na jehlových podpatcích by vypadaly komicky, i kdyby jeden z těch podpatků nezlomila už při únosu a druhý nenalomila ve stodole. Na druhou stranu – k tomuhle zaplivanému pajzlu se její zanedbaná vizáž hodila.

Vstupní hala vypadala přesně tak, jak jsem předpokládal. Špinavý a ohmataný pult dělil malou místnost na dvě části. V levé části stála cedulka RECEPCE, byla skoro nečitelná a pro jistotu se přes ni táhl zvláštní nazelenalý cákanec něčeho, co nejspíš mělo trefit recepčního. Pravděpodobně pozdrav nespokojeného zákazníka. To už bylo na pováženou.

Chuť na jídlo mě přešla.

„Nemohl jsi najít něco lepšího?“ Zavěsila se mi za paži. „To ti tatík poslal tak málo?“ svraštila čelo.

„Mlč,“ sklepl jsem její ruku z mé a prohlížel si recepčního, který seděl za pultem a ještě nepovažoval za nutné nás poctít pohledem. „Jeden pokoj, prosím.“ Položil jsem na pult několik bankovek.

Nevýrazný člověk na židli je shrábl nacvičeným pohybem. „Šestka,“ hodil na pult klíč. To vše zvládl, aniž by se na nás podíval.

Vyšel jsem na déšť, který mezitím nabral na síle, a podél řady dveří vyhledal ty správné.

Už vstoupení do cimry bylo pro tu rozmazlenou princeznu pěkný šok. Stodola byla proti tomuhle pokoji úplný Hilton. Když se člověk podíval na postel, bylo mu jasné, že tady se pere ložní prádlo jen ve svátky, nebo když ho někdo třikrát pobleje. Tohle poblili jen dvakrát, tak asi ještě vydrží. O podlaze by se dalo mluvit, kdybych ji přes bordel viděl. Stěna naproti dveřím měla opadanou omítku a prosvítala v ní dřevěná prkna, ale byla to nejlepší stěna v celém pokoji, zbývající tři totiž někdo posprejoval dost svérázným způsobem. Na pravé, přímo nad postelí, napsal: 

Když uděláš hnědku, vem do ruky štětku!

Nápis byl vyveden hnědou hmotou, jejíž původ nejlépe prokazoval zápach.

Pro dovršení prvního dojmu mi klika zůstala v ruce.

Má spolucestující málem omdlela. I když bych se jí rád zbavil, a toto byla ta správná cesta, bylo to moc i na mě.

Mám rád svůj komfort.

„Tak takhle tedy ne,“ zavrčel jsem a dveře za pomoci klíče zase zabouchl. Ukořistěnou kliku jsem křečovitě sevřel v ruce.

Dívka po mém boku udělala krok vzad a v předklonu se opřela o kolena.

Chvíli jsem se zasekl při pokusu vybavit si její jméno.

Nic.

Neměl jsem potřebu si ho pamatovat, stačilo příjmení, a to se zapomenout nedá. Ani nevím, co mě vedlo na hranu téhle sociální interakce.

„Asi budu blinkat,“ oznámila, ale hned se zase narovnala a zhluboka dýchala. Popotáhla si zbytky kostýmku, aby urovnala nevzhlednou faldu, která předklonem vznikla.

Jak říkám, rozmazlená.

„Hardingová…,“ začal jsem svou oblíbenou mantru, kterou jsem komentoval každé její fňukání, ale nakonec jen mávl rukou a vykročil k recepci.

„Jmenuju se Alice!“ křičela za mnou. „Mohl bys mi tak, laskavě, říkat?“

Celou tu krátkou cestu za mnou znělo hekání, jak se na rozbitých botách snažila udržet tempo.

Na recepci se nic nezměnilo. Nevýrazná osoba stále seděla za pultem, jen nohy si hodila nahoru a otočila stránku v ohmataném sešitě s nahou dívkou, která klečela před mužem bez kalhot. Modré vlasy kreslené postavičky křižovaly bíle nitky pomuchlaného papíru.

„Poruč mu, ať vstane!“ měla napsáno v bublině u úst. Její malovaná hlava s nezvykle velkýma očima se na okamžik překryla s hlavou recepčního. Vypadalo to více než znepokojivě.

„Ten pokoj je vtip, nebo se mě snažíš nasrat?“ zavrčel jsem nespokojeně a hodil klíč na pult.

„Ber, co je, nebo vypadni,“ odpověděl recepční bez jediného pohybu, jak už patrně bylo jeho zvykem.

Ano, možnost odchodu jsem zvažoval, ale čas hrál proti mně. Byl jsem unavený a při útěku se nedoporučuje dělat kraviny, natož spát za volantem a způsobovat hromadné autonehody.

Zkusil jsem poslechnout kreslenou postavičku. „Vstaň!“ zavelel jsem, ale myslel to trochu jinak než ona.

Efekt nula. Tak jsem se nakročil a vší silou kopl do pultové desky. Obě skříňky spojené deskou se s odporným mlasknutím odlepily od podlahy a převrhly na muže za nimi. Váha pultu ho shodila ze židle, bohužel se překulil stranou a nenechal se zavalit. Než stihl zaprotestovat, přiskočil jsem k němu, chytil ho pod krkem, zvedl do výšky a praštil jeho zády o stěnu, až to zadunělo.

„Zabiju tě, hajzle!“ prskl mi do obličeje. Konečně se na mě podíval.

Zrovna jsem se napřáhl k ráně, když se mi Alice opět pověsila na ruku. „Nech ho, prosím,“ zašvitořila hysterickým hlasem.

„Proč?“ otočil jsem k ní hlavu a nevěřil vlastním myšlenkám. Já jsem o ní přemýšlel jako o Alici?! Ne o přítěži? Už musím být vážně dost unavený.

Odstrčil jsem ji stranou, až upadla na záda, a volnou rukou pocuchal vnitřní orgány recepčního, přišpendleného ke stěně.

A ještě jednou.

Povolil jsem sevření krku, recepční se zlomil v pase a zhroutil se na podlahu.

Z míst, kde upadla Alice, se ozývalo tiché popotahování nosem. Otočil jsem se a uviděl, jak si krvácející nosní dírku utírá do ušmudlaného, kdysi růžového kostýmku. I když jí bylo třicet, vypadala v něm, jako by jí táhlo na šedesát. Tedy v době, kdy jsem ji unášel. Teď by v ní někdo sotva hledal dědičku křemíkového impéria. Ať třiceti nebo šedesátiletou.

Rozmazané kapky krve jen oživily zašlou barvu látky.

Obrátil jsem svou pozornost ke skučící hroudě smradlavého prádla na podlaze.

„Ten pokoj,“ dožadoval jsem se vysvětlení.

„Spletl jsem si číslo! Sorry.“ Kryl si jednou rukou hlavu a druhou ukazoval na nástěnku. „Devítka. Měla to bejt devítka.“

Natáhl jsem se pro klíč a schoval ho do kapsy.

„Jestli to budeš někde ventilovat, mohlo by se stát, že jsem se taky spletl a neměl to být jen výprask. Rozumíme si?“ Významně jsem si poodhrnul tričko, aby zahlédl pažbu pistole.

Byl jsem tak unavený, že zbýval jen kousek k usnutí za chůze.

Otevřel jsem devítku a rozhlédl se. Ani tohle nevypadalo na Hilton, ale nebyla tu hovna na zdech ani poblitá postel, takže výhra.

„Taky nám mohl dát něco lepšího, když už jsi mu zdemoloval recepci. Abys věděl, nemám násilí ráda!“ Přistoupila k posteli a zkusila matraci. Z nosu až na bradu se jí táhla pomalu zasychající krev.

Něco ve mně se otřáslo odporem. Možná to byl její svatouškovský obličej, možná fakt, že ona to nejspíš myslela vážně.

„Nemám násilí ráda,“ zparodoval jsem její slova, dle mého soudu, dost úspěšně. Obyčejně bych se svému výkonu zasmál, ale nebylo mi do smíchu. Chci si konečně lehnout a probudit se ve světě, kde se tahle dokonalá akce dokonale nepodělala tím, že se mi na nohu pověsila tahle koule.

„Co se ti nelíbí?“ pokračovala v konverzaci.

„Víš ty vůbec, kdo je tvůj fotr?“ ukázal jsem na ni prstem. Musel jsem se opět podivit nad tím, že jsem vůbec reagoval na přítěž, pokládající blbé dotazy.

Tak, přítěž. Žádná Alice. Je to jen koule na noze, které se nemůžu potichu zbavit.

„Tvoje rodová linie vystavěla celé impérium na násilí!“ Vyšel jsem ven a práskl za sebou dveřmi.

Došel jsem si pro zavazadla na zadní sedadla auta a cestou zpět obhlédl okolí. Je mi jasné, že mě recepční napráská, jen nevím, za jak dlouho se oklepe, aby zvednul telefon. Doufám, že alespoň do rána vydrží.

Vrátil jsem se na pokoj a upustil tašky na zem.

„Budeme se muset tulit.“ Alice, po krk přikrytá v posteli, se červenala „Je to jenom jednolůžko.“

„Tos uhodla,“ bouchl jsem dlaní do vypínače, čímž jsem zhasnul, a lehl si na zem. Pod hlavu jsem si zmuchlal menší tašku a ostentativně se otočil zády k posteli.

„Chm!“ ozvalo se uraženě.

NOČNÍ NÁVŠTĚVA

Spánek byl všechno možné, jen ne uspokojivý.

Převaloval jsem se ze strany na stranu, tvrdá zem mi vyhovovala, ale nepohodlná taška ne. Vztekle jsem ji odstrčil a dal si pod hlavu ruku.

Hádám, že má ochrana u přátel nahoře, podpořená značnou finanční částkou, brzy skončí a hned potom se ze mě stane nejhledanější nebožtík planety. Ne kvůli únosu, který vláda hodnotí třemi zlatými bludišťáky a spoustou let vězení, ale pan Harding to nenechá plavat a už jen kvůli jeho dceři mi půjde po krku spousta nepříjemných lovců lidí. A potom tu máme samozřejmě ty, kteří by mi rádi pomohli od poctivě ukradených peněz.

Sečteno, podtrženo, začínám na vězení, pokračuji přes okradení a končím mučením a smrtí. S tím vším jsem samozřejmě počítal, a proto se musím dostat co možná nejrychleji na Floridu. Mám před sebou ještě čtyřicet dva hodin cesty s koulí u nohy.

Otočil jsem se na druhý bok a tupě zíral na špinavé nohy postele.

Jak se ale zbavit přítěže? Zdá se mi, jako by trpěla představou, že máme vztah. Svázat ji a prostě odjet? Teď, když spí, nebude dělat problémy.

Ale co když ji v tomhle pajzlu nikdo nenajde a ona zkape? To se mi příčí.

Vnitřní monolog přerušily zvuky – kroky.

Zaposlouchal jsem se. Minimálně dvoje, spíš víc.

Povzdechl jsem si. Spánek se konat nebude. Vstal jsem a potichu se přesunul ke dveřím.

Právě včas.

Někdo zastrčil klíč do zámku a… a nic. Nejsem tupec, samozřejmě jsem nechal klíč z naší strany zastrčený. Takže ten, kdo sem jde, má klíč a je ve vloupačkách a přepadávání nováček.

„Kurva, nejde to,“ ozvalo se šeptem z druhé strany.

„Tak to vyraž.“

„Jak?“ Ten zmatený obličej jsem málem viděl i přes dveře. Podle hlasu hádám, že to byl recepční.

„Uhni!“ zašeptal naprosto nesmyslně, protože vzápětí kopl do dveří, až vylomil dlouhou třísku podél zámku. Ale dveře prvnímu útoku odolaly.

„Co to bylo?“ vypískla mi za zády Alice.

Tím recepční poznal, že jsme vzhůru a nepovažoval za nutné dál šeptat.

„Otevři! Zabiju tě, ty hajzle!“ křičel přes dveře a vůbec mu nepřišlo divné, že po téhle větě by mu patrně nechtěl otevřít nikdo. Navíc se s výhružkou opakoval.

Otočil jsem klíčem v zámku a vzal za kliku. Muž, který se pokoušel vykopnout dveře, už byl opět nakročený, takže udělal dlouhý krok v očekávání odporu, který nepřišel, a došlápl až za práh. Tam jsem čekal já a trhnutím za límec mu pomohl dovnitř. Neustál tu nenadálou změnu situace, klopýtl a hlavou narazil do rohu postele.

Alice znovu zakřičela, ale tentokrát to znělo spíš, jako když šlápneš kočce na ocas. Vyskočila z postele a do ruky vzala to, co bylo nejblíž – botu.

Recepční, který stále čekal za dveřmi, mě zkusil chytit. Prolomil jsem mu loket na druhou stranu a tím bylo prakticky hotovo. Bolest ho paralyzovala tak, že ani nezařval a rovnou se skácel mezi dveřmi.

Otočil jsem se k Alici. Muž pod ní se zrovna pohnul, lekla se a s rozmachem ho přetáhla botou po hlavě.

„Vyventilovala ses?“ Uhladil jsem si límeček a sehnul se pro své tašky. Výhoda tohohle pokoje byla, že jsem nemusel udělat víc než tři kroky, abych ho přešel z jednoho konce na druhý. Když jsem byl skloněný, všiml jsem si skvrny na koberci.

Čerstvé skvrny, jinak jich tu bylo samozřejmě nepočítaně.

Kopl jsem špičkou boty do muže, který nebyl recepční. Ze spánku mu trčel zbytek podpatku.

„Nesnáším násilí,“ opět jsem zparodoval Alici a nahlas se zasmál.

„Co? Co to –,“ říkáš už nedořekla. Zadívala se na spodek boty, a když jí všechno došlo, zlomila se v pase a začala dávit. Kam jinam než na postel.

„Vidíš, kdyby ses vyblila v šestce, mohli jsme spát v čistým. Ani bys kvůli tomu nemusela nikoho zabíjet.“ Zvedl jsem konečně poslední tašku a vyšel ven.

„Počkej na mě!“ křičela z dálky, ale podle zvuků nohou, pleskajících o mokrý asfalt, mě dobíhala.

Nehodlal jsem čekat. Otevřel jsem auto, které nikdo nezamkl, a opakoval včerejší ráno: batoh dozadu, já dopředu a –

„Doprdele!“ vztekle jsem uhodil do volantu. „Ona má klíče!“

Než jsem se stihl zvednout a hledat jiné auto, opřela se o dveře řidiče a přes sklo mi ukázala klíč pověšený na prstě.

Vypadala strašně.

Jen v kalhotkách a podprsence, s malou kabelkou přes rameno, ušmudlaným obličejem, rozcuchaná a poblitá.

S chutí bych utekl, ale v zrcátku jsem zahlédl slabé modré záblesky majáků. Recepční si to patrně pojistil policií. Dát mi za vyučenou a pak nechat zabásnout. Standardní postup slabochů.

Jakmile nasedla, pomalým tempem jsem se rozjel.

Nedělám si iluze, že vydržím jet dlouho, ale i těch pár minut spánku mi pomohlo.

SVĚTLO V TEMNOTĚ

Oči se mi klížily, každý stín mi skákal do cesty a ani otravný hlas ze sedadla spolujezdce mě nedokázal udržet bdělého. Právě naopak, kvůli únavě bylo vše ještě protivnější a měl jsem pocit, že mi hlava exploduje. Jediné zpestření bylo, když si sundala ušmudlanou podprsenku a ukradla mi košili.

„Drž. Už. Hubu,“ odsekával jsem v odpověď na některou z dotěrných otázek. Absolutně jsem jí nevěnoval pozornost a neměl tušení, co povídala, ale bylo to otravné.

Nadechla se, až se pás přes prsa napnul. Chtěla něco říct, v jejím obličeji se cosi změnilo. Poznal jsem to i přes nepředstavitelnou únavu.

Nastalo ticho.

Po zádech mi přejel mráz.

***

Takhle vyčerpaný a nervózní jsem byl jen jednou – na zahraničním cvičení, které nakonec přerostlo ve třídenní ozbrojený konflikt.

Tak to tedy pojmenovalo vedení, za nás to byly tři dny v pekle. Odstřelovali naši jednotku, házeli granáty, přitom každý z nás měl u sebe hromadu zásobníků se slepými a jen jeden s ostrými. Když jsme byli na pokraji sil, nikdo si nepřál nic jiného než klid.

Nějaká zvrácená existence nás vyslyšela a přišlo ticho. Minomety i střelba utichly a zdánlivě dobrá změna situace v nás vyvolala naprostý děs.

Báli jsme se právem, nepřítel se stáhl, aby mohl použít nervový plyn.

***

Teď jsem se cítil naprosto stejně.

Přemohl jsem další mikrospánek a rychle zastavil u krajnice, abych si Hardingovou pořádně prohlédl. Ta změna se mi nelíbila.

Chtěl jsem, aby zmlkla, to jo, jenže jsem nevěřil, že mě poslechne. Na nebezpečí mám čuch.

Pohled do uražené ženské tváře mě trochu uklidnil.

Nedalo mi to a rozhlédl jsem se, jestli nic nejede, a vystoupil. Za chvíli bude svítat, ale teď je ještě noc. Hvězdy byly na jasné obloze nádherně vidět a jen dokreslovaly mou náladu. Cítil jsem se totiž prakticky euforicky – s adrenalinem, vybuzeným náhlým mlčením a vzpomínkou na nejděsivější zážitek v životě. V okruhu několika mil nic nebylo a zrovna po téhle silnici nic nejezdilo. Hlavou mi táhla jediná myšlenka: Ta protivná přítěž musí zmizet.

Obešel jsem auto, otevřel dveře a naklonil se přes Hardingovou.

Byla sice uražená, ale slyšel jsem, jak se nadechla nosem a celé tělo se uvolnilo. Pohladila mě po ruce, kterou jsem se natahoval ke středovému tunelu.

Škubla sebou. „Co děláš?“ Zmateně hleděla na sponu pásu, který jsem odepl.

„Tady vystupuješ,“ zabručel jsem temně a trhnutím za límec své košile, kterou si bez dovolení vzala, ji vyhodil z auta ven.

Byla rychlá, nezabořila se obličejem do písku, jak to lidé v její situaci dělají. Pád zbrzdila rukou, přes kterou udělala něco jako nepovedený parakotoul. Ještě v pohybu mě chytila za rukáv, ten nevydržel a jeho škubnutí udělalo z mé košile poloviční vestu.

Nadechla se ke křiku, tak jako už párkrát, jenže tentokrát tu nikdo není. Nikdo ji nezaslechne a než si někoho stopne nebo dojde do nejbližšího města, budu v trapu.

Nekřičela. Seděla v písku u cesty a prohlížela si mou paži.

„Nemůžeš mě tu nechat,“ řekla klidně. Až příliš podezřele klidně na to, jak uměla vyvádět.

„Tak sleduj,“ zabouchl jsem spolujezdcovy dveře.

„Vím, kdo jsi. Když mě tu necháš, prásknu tě. Nikde se neschováš.“ Postavila se a zkusila popotáhnout lem košile níž – zbytečně, končila v půlce vysportovaného pozadí a odmítala klesnout byť jen o centimetr.

Tohle prohlášení mě zaujalo. Přešel bych ho s mávnutím ruky, kdyby ho nepronesla tak sebejistě, až skoro znuděně. Mnohokrát jsem ji slyšel takhle mluvit v televizi při projevech. Tón člověka, kterému nic neschází a nejde mu ublížit.

Tón člověka znuděného dokonalým životem.

Tón, který ztratila minulý týden.

Teď ho znovu našla.

„Kecáš.“ Rozhodl jsem se jí nevěřit.

„Byl jsi členem otcovy osobní gardy. Teď jsi ale mrtvý, nebo si to aspoň musí myslet.“ Zkřížila vítězně ruce na prsou.

Jak to, doprdele, mohla vědět? Někde se musela stát chyba. Stál jsem stále s rukou na dveřích a přemýšlel.

Jestli odjedu, ona mě napráší... Ale já mám šanci na úspěch, jen pokud nebudou vědět, kdo proti nim stojí.

Je lepší chcípnout v mučírně u jejího fotříka, nebo se nechat mučit její přítomností? Bylo to fifty-fifty.

„Fajn,“ potlačil jsem svůj pud sebezáchovy a otevřel jí dveře. Sám jsem si sedl za volant a počkal, až po špičkách docupitá zpět.

„Víš, jak jsem na to přišla?“ usmála se jako Grinch, když si znovu zapnula pás a vítězně se uvelebila na sedačce.

Beze slova jsem se otočil jejím směrem, vytáhl pistoli, vyhodil zásobník se slepými a ze sumky vytáhl druhý, tentokrát s ostrými. S jeho kovovým docvaknutím jsem vycenil zuby v parodii na úsměv.

„Jestli se mi tvá pohádka nebude líbit…“ Odjistil jsem pojistku.

„To neuděláš, mohl jsi mě zastřelit už ve stodole, ale –,“ nedokončila větu, protože jsem stiskl spoušť.

Ohlušující rána vyplnila prostor vozu. Košili jí ošlehly horké plyny a prázdná nábojnice tiše dopadla na zadní sedačky.

Alice Hardingová zbledla. Miliardářský úsměv jí zmizel z tváře.

„Ve stodole jsem na tebe mířil slepými, jedna zůstala v komoře. Ujišťuji tě, princezno, že teď už tam slepá není,“ procedil jsem mezi zuby.

„Tetování,“ polkla. „Máš na rameni tetování osobní gardy,“ upřesnila.

Pohybem hlavně jsem ji vyzval k obšírnějšímu vysvětlení.

Měla naprostou pravdu.

„Jak to víš?“

Pozvednutím zbraně zase trochu barvy ztratila.