Baltazar

Copyright © Ivana Nováková, 2024

Obálka © Rosana Zvelebilová, 2024

Vydalo nakladatelství © Canc, 2024

ISBN 978-80-88623-16-8 (ePUB)

ISBN 978-80-88623-17-5 (MOBI)

Čestné prohlášení

Pokud se z této knihy stane bestseller (jako Naslouchač), tak se veřejně omluvím za to, jaké bláboly o elektrické energii jsem tam napsala.

Ivana Nováková

Část první

Muka pekelná

1. kapitola

Jedním z nejděsivějších pekelných vynálezů jsou schůze.

Chmurnému zástupu padlých andělů, figurkám na šachovnici, ani bílým, ani černým, s obrysy rozteklými jako ohořelá svíce, vévodil masivní stupínek připomínající rozeklané skalisko. Na něm se vypínal Mefistofeles v rudém plášti a dštil na podřízené síru své nespokojenosti. Lucifer, zářivě bělostný a nádherný i zde, v pekle, stál jakoby nezúčastněně za ním, trochu stranou.

Ovšem nikdo by si netroufal zpochybňovat, kdo tomu tady velí.

„Zástupy duší!“ hřímal právě pekelný vašnosta, druhý v pořadí. „Z každého válečného konfliktu, který na světě vyvolám, se do podsvětí hrnou zástupy duší. A kde je vidím? Kam se poděli hříšníci, na jejichž utrpení a strachu bychom si mohli pochutnat? Zbožnost mezi lidmi upadá, církev ztratila svou moc, naše práce by měla být snazší než kdy v minulosti. Ale výsledky se nedostavují. Kdy jste naposledy hnuli zadkem a vypravili se na svět, abyste vylepšili naši bilanci?“

„Zrovna jsem se vrátil, blbe,“ pronesl Baltazar, ovšem moudře pouze v duchu.

„Nezbývá než přikročit k represivním opatřením,“ pokračoval Mefistofeles a shromážděné postavy jako kdyby se ještě víc scvrkly. „Každý odevzdáte pro potřeby dvora pekelného knížete deset tisíc duší ze svého. Snad vás to naučí…“

„No do prdele!“ zasténal pro sebe Baltazar. „To mi skoro nic nezbude!“

„Hnijí v očistci!“ vyklouzlo mu nahlas, což nebylo o mnoho lepší.

Padlí spolubratři se v tu ránu stáhli z jeho blízkosti, mdlou šeď svých obrysů ještě víc rozostřili. Kolem drzouna vzniklo volné pole a on sám se stal ideálním terčem. Nejen Mefistofeles na něj zaměřil svou pozornost.

Příjemné to nebylo.

„Hnijí v očistci,“ zopakoval přesto vzpurně. „Většina lidí není ani vyloženě svatá, ani skrz naskrz zlá. Sem tam se za ně někdo pomodlí a ani oni sami se nedokážou rozhodnout, kam vlastně patří.“ Jak typické, dodal už zase jenom pod vousy.

Mefistofeles zbrunátněl: „Cos to řekl? Jaký očistec? Nic takového neexistuje! Nějaký výmysl renesančních pisálků tady nebudeme zavádět. Máme ráj a peklo a nic mezi tím! Jak bylo na počátku a nyní a na věky věků, fujtajbl!“

„Jo? A jak se teda říká tý přechodový komoře, která je přecpaná dušema?“ vznítil se i Baltazar. „Za druhý světový se to tam řácky napěchovalo, ale až sem dolů sklouzli jen ti nejhorší váleční zločinci. To se máme tvářit, že došlo k pouhýmu zpoždění v letovým řádu?“

Zřejmě ano, pochopil konečně, když se zkroutil v náporu šílené bolesti, která ho rvala na kusy. Lucifer toho moc nenamluvil, ale když konal, tak to stálo za to. Pouhou chvíli griloval vzpurného podřízeného na jehlách pekelných muk, ale i to stačilo, aby se Baltazar složil jako hromádka hadrů.

Z šílené agónie se probral na pusté pláni dočista sám. Vida, aspoň nějaké plus. Schůze skončila.

Neslyšel sice závěrečné prohlášení Satanovy podržtašky, ovšem nedělal si přehnané iluze ohledně případného zrušení právě vyměřené daně. Jo, další skvělá pekelná vychytávka. Nenazývat věci pravými jmény, držet se dávno překonaných postupů a regulí, a hlavně trestat ty blbečky, kteří na daný stav upozorní.

Dobře mi tak, měl jsem si hledět svého, pomyslel si a s hekáním vstal.

Nezbývalo než se vypravit do neexistujícího očistce a vyškemrat na strážci brány pár typošů, kteří už tam smrdí hodně dlouho.

Baltazar se zašklebil. Jako kdyby nevěděl, jak to dopadne. Kmet zarostlý jako lední medvěd, který svým zjevem mohl budit úctu tak akorát ve třináctém století, bude dělat děsné drahoty, a nakonec zoufalého démona odbude několika nekřtěňátky, která se stejně na nic pořádného nehodí.

Do prdele práce!

A jako na zavolanou se před ním začal sbírat prašný vír, hučel tlumenými steny a vzlyky, houstl a temněl čím dál víc, až ze svého středu vyplivl nějaké ty hříšníky.

Baltazar si zamnul ruce. Vzhledem k tomu, že všechny jeho akvizice z posledního výletu skončily právě v onom neexistujícím prostoru (očistci, ale pšt!), došlo zřejmě k nějakému urychlenému zhodnocení hříchů, nepatrnému uvolnění přetlaku a vyřešení tamní bytové krize. Super.

Duše nabrala jakýs takýs humanoidní tvar, načež se hezky zaostřila a vybarvila. Baltazar rozladěně mlaskl. Jenom jeden? Fakticky? To se nepředali.

„Takhle jsem si to nepředstavoval,“ pronesl Jakub zadumaně a přejel pohledem nejen bezútěšný úhor vůkol, ale i svůj pruhovaný mundúr.

„Jo, holenku, to nikdo!“ vyštěkl čert na nově příchozího. Jako víte co, nejdřív schůze, pak tortura, a nakonec chamtivost všude kolem, to duševní vyrovnanosti úplně nesvědčí.

Navíc ho lidé svou naivitou rozčilovali. Přičemž sem, do pekla, přicházeli ti špatní, tudíž snad chytřejší než stádo tupých, poslušných duší na nebesích. A stejně. Je to bída.

Sebevrah se kolem sebe rozhlédl. Peklo pochopitelně nevypadalo jako žádná pozemská krajina, ačkoli vlastně jako všechny, ovšem promíchané s těžkými sny a obavami. Do nekonečné dálky, která nebyla taktně zakončena zakřivením planety, se rozbíhala šedivá pláň, nudné vlny tvrdé půdy sem tam poseté zčernalým, nevlídným skaliskem. Nad povrchem se zvedaly víry dusivého prachu. Působilo to poněkud strašidelně, protože kolem nevanul žádný vítr. Pekelné ohně evokovala tak akorát obloha, nad hlavami odporně oranžová, nad obzorem krvavě rudá.

Jakub uznale pokýval hlavou: „Čekal jsem to horší.“

Tak to jo. Baltazar zbožňoval pozitivní myšlení.

„Jsi v lochu, milej zlatej. Navždycky. Ani smrt tě nezachrání, protože ta tě už, tramtadadá, potkala.“

„Jo,“ uznal hříšník, „to nebylo nic moc. Víš, co je zvláštní? Teď už vím, že jsem to neměl dělat.“

Baltazarovým neštěstím byla kromě jiného prudká letora.

„Trochu pozdě, mladej!“ zařval rozzuřeně. „Tady ti žádná upřímná lítost nepomůže. Ona by ti nebyla k ničemu ani na světě, vůbec nechápu, jak jste takovému nesmyslu mohli houfně uvěřit. Lidi! Prý chytřejší než andělé. Jednoho takovýho bych chtěl vidět.“

„Promiň,“ utrousil Jakub ledabyle. „A co se bude dít teď?“ Zajiskřily mu oči.

Než stihl Baltazar znovu vybuchnout, uvědomil si, že vlastně mnoho duší s podobnou dávkou nadšení nepotkává. Spíš žádnou. Na ráj měl jen mlhavé vzpomínky, ale ani tam přehnané množství optimistů nepoletovalo. Ona věčnost zas taková legrace není.

Takže se zatvářil blazeovaně a utrousil: „Víš, milánku, nebude se dít nic. Jsi v pekle, kdyby ti to náhodou uniklo. Máš legitimní nárok na řádné utrpení. A co je horšího než nuda?“ Vycenil na Jakuba tesáky.

Takto vylepšený démonův zjev s čerstvým umrlcem kapku zamával, ale nebožtík se poměrně rychle oklepal.

„Hele, nestraš. Zatím se jevíš jako fajn chlápek. Já poznal na zemi onačejší kreatury, nesaháš jim ani po kotníky. Ostatně doufám, že tu skončí všichni do jednoho.“

„Vážně? To chceš být na věčnosti právě s nimi?“

Jakub konečně trochu schlípl.

„Máš recht, to zrovna ne. Jenže,“ došly mu souvislosti, „chceš říct, že právě ti se dostali do nebe?“

Baltazar pokrčil rameny.

„Tady už to většinou každýmu dojde. Že spravedlnost neexistuje.“

Navíc nebožtíkovo nevhodné nadšení kapičku přidusil tím, že na něj přelil část svých obvyklých pocitů frustrace a žalu.

Jakub se ale nedal snadno. Nepatrně se otřepal a vesele pokračoval: „Poslyš, jsi strašně negativní. Úplně to z tebe čiší. Bezútěšnost, zloba, něco, já nevím, hm, hluboký smutek? To nechápu. Vždyť jsi démon, v pekle mezi svými. Neměl bys být spokojený?“

„A s čím asi, ty vole? Koukni se kolem. Spousta třpytek, kvítků, ptáčků a duhu prdících jednorožců? To tady vidíš?“

Jakub se otřásl: „Upřímně? To by mě vyděsilo víc než tahle jednotvárná šeď podbarvená ohnivými záblesky. Kde jsou ostatní?“

„Jací ostatní, sakra?“ Baltazar zakoulel očima, protože věděl, že při tom vypadá obzvlášť hrůzostrašně.

Tenhle chlap sem nepatřil, to bylo evidentní. Jo, spáchal sebevraždu. Jenže nejspíš v dané chvíli nebyl odpovědný za své činy, jinými slovy, dohnala ho k tomu nemoc, nedostatek serotoninu nebo podobného blivajzu. Copak o to, podobných kiksů se stávalo dvanáct do tuctu, systém rozdělování duší nebyl ani efektivní, ani spravedlivý. Jenže tenhle chlápek musel na zemi spáchat něco opravdu dobrého. Užitečného. Musel udělat radost spoustě lidí.

No, co se dá dělat, i s takovými je zapotřebí pracovat.

„Hele, i ty vypadáš jako fajn týpek,“ pravil démon, „tak ti dám pár rad do začátku. Odsud se nedostaneš a je naprosto irelevantní, jestli sem patříš, nebo ne. Sorry, kámo, reklamace se nepřijímají. Jak je ti možná známo, duše jsou nehmotné, takže se jich vejde poměrně hodně na malou plochu. A plocha pekla, jen pro zajímavost, je obrovská. Přímo nekonečně velká. Z toho vyplývá, že tu budeš dosti dlouhou dobu bloudit sám nudnou pustinou. Skoro by se hodilo říct ‚navěky‘, jenže navěky to nebude. Tohle prostředí tě zlomí, ono je totiž k tomu vytvořený. Jakmile padneš, slítnou se na tebe démoni a vysajou všechen žal a smutek a bolest, a nakonec z tebe nezbude ani kvark a rozplyneš se v nic.“

„Vysávat mě budeš třeba ty?“ zeptal se Jakub naivně.

„Já první, ty vole, jsi moje duše, sakra!“

„Smíš vůbec tak strašlivě klít?“

„Jsem padlej anděl. Já můžu všechno.“

Jakub na něj zíral. Nezpochybnil poslední prohlášení, ačkoli oba věděli, jak hrozitánská je to lež. Na druhou stranu, Baltazar opravdu byl padlý anděl a lhát každopádně směl.

„Víš, co je zvláštní?“ pokračoval umrlec v diskuzi. „Bojím se tě, ačkoli už k tomu vlastně není důvod.“

„Chytrej kluk,“ ušklíbl se Baltazar. „Atavismy. Jsou zakódovaný přímo do duše a fungují bez ohledu na to, jak moc je to v daný situaci potřebný. Další Stvořitelova skvělá vychytávka. Ještě nějakej převratnej objev?“

Hleděl na Jakuba a snažil se udržet patřičnou míru hrůzostrašnosti, což se mu nedařilo tak, jak by si přál. Protože nově příchozí zářil. Kolem trapného zbytku jeho osobnosti se vznášela třpytivá aura lásky a dobra. Fakt sem nepatří, uvažoval Baltazar, a fakt se s tím nedá nic podniknout.

„Další podivností je, že se cítím líp než na zemi,“ pronesl Jakub zadumaně. „Chvilku před, hm, tou hloupostí, co jsem spáchal, jsem měl pocit, že mě pohřbili zaživa, že je kolem jenom tma a beznaděj. Teď jsem skutečně mrtvý, dokonce v pekle a…,“ zamrkal, „jako kdyby se mi otevřely nové možnosti. Zní to divně, co?“

Znělo, ale Baltazar se nad Jakubem slitoval.

„Byl jsi nemocnej,“ pronesl nečekaně měkce. „Teď jsi sice mrtvej, ale technicky vzato zdravej.“

„Když se nad tím zamyslíš, tak jsem si vlastně polepšil, ne?“

„Tak to ani omylem a celou tuhle estrádu ukončíme. Já musím makat a ty si klidně táhni ke všem čertům.“

Normální duše se po této nabídce okamžitě rozlétly na opačnou stranu, než se vydal Baltazar, v touze po fiktivním bezpečí. Jenže to by od Jakuba očekával mnoho. Ten se rozzářil ještě víc.

„Takže můžu jít s tebou!“

„To jsem, sakra, štěstím bez sebe,“ zabručel démon.

Chvíli kráčeli bok po boku mlčky.

Baltazarovi to nebylo úplně vhod, měl své povinnosti. Jedna duše velkoryse přidělená neexistujícím očistcem ho nezachrání. Jenže s sebou vláčel toho skautíka a rozhodně nebylo košer, aby mu rozšiřoval obzory ohledně fungování skřípajícího mechanismu pekla.

A pak se to stalo.

Jakub si začal pohvizdovat. Jen tak našpulil pusu a spustil nějakou skočnou.

Baltazar nadskočil. Melodie jím projela jako žhavý šíp, ušima do mozku a skrz páteř až do paty. Brněla v celém těle, rozechvívala každý nerv a úplně zbortila temné úvahy, v nichž se momentálně potácel.

Někteří umrlci vážně postrádají slušné vychování!

„Co to děláš?!“ zahromoval.

„Jejda, promiň. Vůbec jsem si to neuvědomil. Jsem… byl jsem,“ opravil se, „hudební skladatel. Noty si mě vyhledávají dočista samy.“

„Jsi po smrti! Nic takového bys neměl být schopen dělat!“

„Inu, smůla. Vadí to moc?“ pousmál se Jakub a lehce trhl rameny. Tomu chlapovi to dokonce slušelo!

Baltazar vykašlal chrchel a odplivl si.

Ne. Měl-li být upřímný, vlastně se mu Jakubova písnička líbila. Což by rozhodně neměl dávat najevo, jenže si uvědomil překvapivou věc.

„Poslyš, já tu skladbu znám!“ vyjekl.

„Vážně?“ tentokrát se uchechtl Jakub. „Až tak jsem slavný? Za mého života mi to nepřipadalo.“

Baltazar rychle počítal, kolik pozemského času mohlo uplynout mezi okamžikem Jakubova skonu a jeho zjevením v Infernu.

Ten ale na čertovy úvahy nebral zřetel a pokračoval v rozhovoru: „Poslyš, když už jsem tady, a jak sám říkáš, není šance cokoli změnit, tak si můžu dovolit trochu samolibosti, co myslíš?“

„Směle do toho,“ vyzval ho Baltazar, aby zamaskoval svou rozpolcenost. „Celý tenhle boží systém je na samolibosti postavený. Pokora je vyžadována jen od nejslabších, a rozhodně není oceňována.“

„To se obecně moc neví,“ namítl Jakub.

„Vaše chyba, že se necháte tak zblbnout.“

„Tak dobrá. Poslyš, pověz mi, kde jsi moje skladby slyšel? Vyprávěj, jak se ti líbily. Byl jsi už někdy na světě?“

„To jsou otázky. Jasně že jo. Lítám tam každou chvíli lovit dušičky.“ Ďábelsky se uchechtnul a zamnul si pařáty.

Jenže, a to Jakubovi neprozradil, ve skutečnosti tu melodii slýchával tady, v nejhlubších vzpomínkách zemřelých lidí. Uchovávali si ji jako jiskru světla a naděje, pomáhala jim překonat nekonečné trápení. Krucinálfagot, himllaudón. Jakuba mu byl čert dlužen, teď jen zjistit, kterej.

„Počkej,“ chytil se Jakub poslední myšlenky, „není svádění k hříchu zbytečná práce? Podle toho, co říkáš, skončí v pekle téměř každý.“

„No, ehm, ne. Jak už jsem naznačil, ten systém není úplně dokonale vyladěnej. Představ si ukázkového hříšníka, traviče, násilníka, intrikána páchajícího dokonce krvesmilstvo. Kam bys ho po smrti poslal? Jenže zrovna tenhle chlápek dosáhl na nejvyšší post té vaší slavné církve a je v nebi. Aleluja. Nebo jiná situace. Narodí se mimino, které je slabé a neduživé a zjevně to má za pár. Nešťastný otec běží za knězem, aby dítko pokřtil dřív, než holátko umře. Jenže kněz je právě uprostřed modlitby a tatíka vyhodí, protože nadřazuje vlastní blaho tomu obecnému. Mrně umře nepokřtěné, takže ho pohřbí za hřbitovní zdí a dušička spadne rovnou do našeho klína. Ovšem bezcitný farář přijde po smrti do nebe, protože se přičinlivě modlil.“

Nastalo stísněné ticho. Jakub by nejspíš rád namítl, že to nemůže být pravda. Jenže je, což věděl sám nejlíp. Pamatoval si, co jeho samotného k oprátce dohnalo.

„Chceš říct, že si pochutnáváte i na nekřtěňátkách?“ zamumlal.

„Jistě,“ zavrčel Baltazar. „Jsme démoni.“

Nechal uplynout táhlou, vazkou chvíli, kdy Jakub úmyslně zkrátil krok a začal zaostávat. Pak se otočil.

„Dělám si srandu, blbe. Co bychom z těch mrňousů měli? Ve skutečnosti je posíláme zpátky na svět jako strašidla. Ať si harantíci trochu zablbnou, zazlobí a užijí legrace. Některá Stvořitelova nařízení podléhají tady v pekle specifickému výkladu.“

Jakub si vydechl úlevou a srovnal s Baltazarem krok.

„Před chvilkou jsi mě opravdu vyděsil.“

„Nevyděsil,“ zabručel přes rameno. „Jen tě zamrzelo, že nejsem tak brutální sympaťák, jak jsem se dosud jevil.“

Jakub se zasmál.

„Proč vlastně vypadáš tak příšerně?“ zeptal se s naivitou dobrého člověka. „Protože se opravdu jevíš jako příjemný společník.“

„Tohle jste vy, lidi, neodhalili? Já měl za to, že jste napasovali nějakou obskurní teorii úplně na všechno, tudíž i na to, proč jsou démoni tak hrůzostrašní. Ty mě totiž nejsi schopen vidět, jak vypadám. Můj obraz vykresluje tvůj strach. Ve skutečnosti nemám žádné drápy a špičaté zuby a rohy a kopyta a chlupy po celém těle, blebleble.“

„Poslyš, tak mi vysvětli ještě jednu věc. Proti Stvořiteli máš spoustu výhrad a zatím se zdá, že oprávněných. Tady ses octl, protože ses mu vzepřel. Pořád to zní dost logicky. Ale proč jsi tak zoufalý? Naštvaný? Otrávený? Nespokojený? Vždyť máš, co jsi chtěl, ne? Cítím z tebe úplné moře nepříjemných emocí, ke kterým objektivně nemáš důvod.“

Baltazar se zastavil a Jakub se zpožděním taky. Dívali se na sebe a najednou se šedivá poušť změnila. Jako kdyby zpoza obzoru vykukovaly první nesmělé sluneční paprsky. Jako kdyby mělo nastat ráno.

Jakub vyvalil oči. Před ním stál urostlý, ztepilý anděl s pohlednou tváří a bohatými loknami lesklých černých vlasů.

„Vzepřeli jsme se Bohu,“ promluvil hlasem hebkým a sladkým, až se Jakub zachvěl. „On nás za to potrestal. Svržení na zemi přece není trestem, nemyslíš? Ve skutečnosti tam kolegové z ráje lítají o sto šest, jak se jim na světě líbí. Ne. Na nás byla seslána kletba a navěky cítíme žal, kterého se nelze zbavit.“

„Mohl by ses,“ Jakub polkl, „vrátit? Kdybys projevil lítost? Kál se? Omluvil a slíbil poslušnost?“

Iluze slunečního svitu vyprchala, obloha zešedla a ztemněla, nad obzorem opět začaly vybuchovat sloupy ohně a mezi písečnými dunami se valila mračna dýmu.

Baltazar už zase vypadal jako strašidelná ilustrace ze středověkého kancionálu. Pokrčil rameny.

„Jako teoreticky jo. Když projevíš účinnou lítost, tak se zjeví ňákej blbeček z Edenu se svým ohnivým mečem, zpravidla Uriel nebo Gabriel, to jsou vyhlášení aktivisti. A tím mečem našince probodnou. Ten vzplane a prej, pozor, to není ověřený, prej se vrátí zpátky do ráje. Hapruje v tom jediná věc. Na zemi se to okřídlenejma ptačíma mozkama seslanýma z nebes jen hemží. Ale nikdy, nikdy jsem mezi nimi nepotkal kolegu, který se rozhodl opustit peklo. Takže asi tak.“

2. kapitola

Jednoho dne Jakub zmizel.

Taková věc by se stávat neměla.

Peklo není prostor ve fyzikálním slova smyslu. Nelze se v něm ztratit, nelze je opustit. Můžete kráčet libovolně dlouhou dobu, ale stále se nacházíte v bodě A. Nehrálo žádnou roli, jak dlouho se Baltazar kde zdržel, když chtěl být s Jakubem, prostě se zjevil vedle něj.

Ještě ke všemu to byla jeho duše, sakra! Patřila mu, měl na ni nezpochybnitelný nárok. Nemohla se jen tak vypařit, aniž by si na ní pošmákl. Navíc…

Kdyby někdo daný stav popsal pravdivě, Baltazar by to sarkasticky popřel za použití velkého množství sprostých slov. Což nic neměnilo na faktu, že se s Jakubem spřátelil.

Pochopitelně spolu vedli dlouhé rozhovory, času měli neomezeně. (Přesněji vyjádřeno, čas jako veličina se v pekle chová stejně nevypočitatelně jako prostor.)

Jakub s údivem porovnával své pozemské zkušenosti s démonovým cynickým názorem na uspořádání záležitostí mezi nebem, světem a peklem. Bohužel mu musel dát v mnohém za pravdu. Duše zase démonovi vyprávěla historky z pozemského slzavého údolí, o lidech, o skládání hudby, o úspěchu i vleklých a úmorných potížích.

Zpočátku se ploužili onou jednotvárnou šedivou pouští, jak bylo údělem každého zdejšího trestance. Což ovšem Baltazara po čase přestalo bavit. Je přece moderním démonem, může všechno, jak sám prohlásil, a trocha lidských vynálezů neuškodí ani tady.

Po zbytek věčnosti si ponese vzpomínku na skladatelův údiv, když prošli obyčejnými dřevěnými dveřmi s oprýskaným lakem, které stály surrealisticky osamocené uprostřed ničeho, aby se octli v útulné kavárně s parketami na podlaze a tapetami se vzorem levandule na stěnách. Na bílém stolku s kroucenými nožičkami stály vždy dva šálky kávy, z níž se kouřilo po celou dobu, kdy spolu hovořili.

Jakub při první návštěvě ihned zamířil k oknům a pokusil se je otevřít. Marně. Poté mlčky stál a zíral do rozkvetlé, sluncem zalité zahrady za nimi. Baltazara napadlo, že možná přehnal snahu, a momentálně prožíval pár ošklivých chvil, kdy svého nápadu litoval.

Jenže skladatel se poté otočil zpět do místnosti s výrazem naprostého nadšení.

„Děkuju,“ řekl tenkrát.

Jednalo se pochopitelně o iluzi, ale bylo ji možné vytvořit a démonovi dělalo dobře se před kámošem předvádět. Navíc tu trochu laskavého zacházení Jakub odměnil nebývalou září a… hudbou. Ve skladatelově duši zněly tóny neustále, jednoduché popěvky, útržky písní, ale také celé věty sonát a operní árie. A jelikož skladateli v pekle scházelo tělo, vesele a bez omezení vysílal muziku do okolí. Baltazar si velmi brzy povšiml, že sám Jakub si této schopnosti není vědom. Bylo to opojné.

A byl by blázen, kdyby na něco takového upozorňoval.

Démon kamaráda pochopitelně musel občas opustit. Měl své povinnosti, vítat v podsvětí nové duše, sem tam výlet na svět, uspořádat povinný nábor, a pochopitelně otravné doprošování u brány očistce. Na podobné pochůzky Jakuba z logiky věci brát nemohl, ale zdálo se, že oběma daný stav vyhovuje a občasné odloučení udržovalo vztah ve zdravé formě.

Po jednom návratu byl ale skladatel pryč.

Padlý anděl stál, zíral na oprýskané dveře do kavárny a skladatel nikde. Kurvafix, práce mizerná!

Baltazar byl zvyklý na nepříjemné emoce: frustraci, žal, beznaděj. Provázely jej už celou věčnost. Ovšem za dané situace se jejich škála plynule rozšířila o další položky. Zaskočilo ho, že si on, démon z pekel, neví rady. Bezradnost, fujtajbl. A co horšího, stýskalo se mu. Možná dokonce pociťoval záchvěvy strachu o Jakubův osud. Fakticky maximální vylepšení běžné hrozné situace, jako opravdu!

V takovém rozpoložení se chladně uvažovalo poměrně obtížně, ovšem když se přece jenom uklidnil, došlo mu, že úplně nejhorší varianta je vysoce nepravděpodobná. Není přece možné, aby ta jasně planoucí duše, pochodeň naděje a víry byrokratickým omylem padlá do podsvětí, tak náhle zkolabovala, ztratila elán, propadla zoufalství a byla vysáta ostatními kolegy. Nota bene i v tom případě měl Baltazar přednostní právo na hostinu.

Máchnutím paže iluzi kavárny zrušil.

Rozhodl se pro úřední, vrchnostenský postup. Požádal o audienci u Mefistofela. Neměl tohoto vysokého činitele generálního ředitelství pekla vůbec v oblibě, možná dělal už druhou kardinální blbost své existence, ovšem nenapadlo ho jiné řešení téhle zašmodrchané situace.

Jak už se zmiňovalo, v pekle čas neplyne, nicméně i tak Baltazarovi připadlo, že byl u šéfa přijat extrémně rychle. Pochopitelně nemusel absolvovat žádné úmorné přesuny na dané místo, prostě se octl v Mefistofelově paláci v tu ránu, kdy se svým požadavkem přišel na řadu.

Proti gustu žádný dišputát, ale osekaná gotika potentátova paláce, z níž zmizely veškeré barvy, zato byly zdůrazněny ostré linie, absurdita rozměrů a hrůzostrašnost chrličů, mu úplně neseděla. Kdyby si on chtěl vytvořit vlastní noblesní bejvák, tak by se víc podobal divoce vášnivým barokním obludnostem. Nebyl si momentálně schopen vybavit nic děsivějšího než sochu Anděla blažené smrti od Brauna. Kam se kubismus a surrealismus hrabou.

Ovšem řádná dávka teatrálnosti se od pekelníků vyžaduje bezpodmínečně v každé situaci, takže rozvážně kráčel po šedivých mramorových dlaždicích, černá lesklá křídla držel lehce roztažená, takže vyvolávala dojem vznešeného límce a povlávajícího pláště. Za sloupořadím po obou stranách dlouhatánské síně se převalovaly stíny a sem tam bylo možno zahlédnout obzvlášť povedený artefakt, ale Baltazar nehodlal působit Mefistofelovi potěšení tím, že by do bočních lodí zíral.

Blížil se k trůnu v čelní části sálu, stojícímu na pódiu, k němuž vedlo pár schodů, ale Mefistofeles čekal na příchozího dole, v úrovni podlahy. Jo, psychologie, to byla vždycky jeho silná stránka.

Baltazar pozdravil, ale než stačil vznést požadavek, Mefistofeles jej přerušil: „Přicházíš jako na zavolanou, sám jsem tě chtěl oslovit. Náš vládce není v poslední době spokojen s tvými výkony. Bývaly doby, kdy jsi z každé návštěvy na zemi přivedl celé zástupy duší. Kam se tvá obvyklá produktivita poděla? Kam zmizel ten loajální stoupenec Satana? Neuvažuješ, doufám, o ponížené prosbě směřující k návratu na nebesa?“ Ušklíbl se. „Víš dobře, jak všichni ti obraceči kabátů dopadli, že ano?“

Všechny negativní emoce v Baltazarově nitru spolehlivě překryl rudý závoj ukrutného vzteku. Přesto se vzchopil a nevybuchl. Potřeboval najít Jakuba, tahle myšlenka kotvila jeho odhodlání nepodlehnout provokacím a manipulaci.

„Zástupy duší lze do pekla přivádět pouze za války, kdy hřeší každý a mezi lidmi vzrůstá beznaděj,“ namítl, ale Mefistofeles ho opět přerušil: „Byl by v tom případě velký problém nějakou další rozpoutat? Rozšířit mezi lidmi paniku, obavy a zmatek? Měl by ses víc snažit. Tvůj přístup je v poslední době velmi laxní.“

„Jistě, samozřejmě, zamyslím se nad sebou,“ drtil Baltazar slova mezi stoličkami.

Co jiného měl říct? Že je věčný souboj mezi nebem a peklem o duše nesmyslný? Ostatně spousta lidí už na to přišla a čím dál víc jich dalo přednost reinkarnaci, ačkoli na tomto systému Baltazar taky viděl spoustu much. A v neposlední řadě ho zajímalo, jak by bylo možné vyřešit problém s překupníky duší v očistci. Který neexistuje, abychom byli přesní.

„To rád slyším, teď jsem ještě zvědav na výsledky. Svůj podíl duší jsi dvoru už sice odevzdal, ale Jeho Veličenstvo určitě ocení drobnou pozornost navíc. No nic, nebudu tě déle zdržovat, můžeš odejít a pilně se věnovat svým povinnostem.“ S nezměrnou arogancí mávl rukou, jako že Baltazara propouští, dokonce se otočil a začal stoupat vzhůru k trůnu. Jeho ohnivě rudá křídla vypadala věru impozantně.

„Můj pane,“ zvýšil Baltazar hlas, „přišel jsem vyřídit jednu organizační záležitost.“

Mefistofeles se otočil tak prudce, až křídly nabral vzduch (přesněji iluzi vzduchu) a vyslal vůči Baltazarovi žhoucí poryv větru.

„Ty jsi tu ještě?“ zahromoval. „Nevzpomínám si, že bych ti udělil slovo.“

„Ztratila se mi duše!“ nedal se Baltazar zastrašit.

„Cože?“ Mefistofeles seskočil ze schodů, které předtím stihl zdolat, a výhružně vykročil vstříc poddanému. „Tím se chlubíš? Jak si vůbec dovoluješ podobnou věc přiznávat?“ Rozzuřený hlas se rozléhal síní, lámal mezi sloupovím a zněl jako rachot drceného kamení.

Baltazar měl prudkou letoru a momentálně byl vzteky bez sebe.

„Takže bych tak závažnou věc měl přejít mávnutím ruky? Kam může lidská duše, která patří mně, z pekla zmizet, aniž bych to věděl? Vysáli ji ostatní šmejdi za mými zády? Existuje snad nějaká cesta, jak by se mohla dostat zpět na zemi, či dokonce do ráje? Nebo si ji zabral někdo pro sebe? Která z těchto možností, pokud nastala, není nebezpečná pro všechny? A já mám mlčet?!“

Mefistofelovy oči změnily barvu na čistý oheň a z prstů se začaly vysouvat ocelové drápy. Na hlavě mu vzplanula hořící koruna, rudá křídla házela znepokojivé odlesky.

„Cos to řekl, ubožáku? Své padlé bratry jsi nazval šmejdy? Takhle hrubě jsi porušil pravidla pekelného knížete?“

Baltazar uskočil před rozlíceným šéfem. Iluze stropu se v tu ránu změnila v temnou oblohu, kterou křižovaly blesky.

„Tohleto vám vážně připadá důležitější než vyřešení otázky, kam se mohl jeden nešťastník ztratit?“

Jenže už ve chvíli, kdy věta opouštěla jeho rty, pochopil, co se s Jakubem stalo.

Mefistofeles roztáhl křídla a změnil radikálně vzhled. V obludně velké síni se nyní nad Baltazarem tyčil ohavný přízrak složený z obří hlavy s tlamou plnou ostrých tesáků, těla pokrytého ocelovými trny a masivního kopyta na jedné z nohou. To by mimochodem dokázalo zadupávat do hlíny celé vesnice.

Ani nebyl čas, aby se vzdorovitý podřízený ušklíbal nad obehraností používaných forem a postupů, protože obluda roztáhla pařáty a mlaskavě se olízla.

Fakticky by šéf vysál jeho podstatu? Jako vážně? Holt někteří padlí jsou si bratři, a jiní jsou si bratři víc.

Baltazar se pekelně soustředil a vložil všechny své démonické síly do schopnosti octnout se v blízkosti konkrétní lidské duše. Ovšem tentokrát jako hnací motor nepoužil obvyklou škálu negativních emocí. Zatoužil octnout se vedle Jakuba…

… z čistého přátelství.

Nejvíc ho překvapilo, že to zafungovalo.

Zčistajasna seděl u stolu, na kterém stála rozehraná šachová partie, a zíral na sice stále zářící, nicméně momentálně docela schlíplou skladatelovu duši.

„Baltazare!“ vykřikl Jakub, sotva si všiml nově příchozího, a vybuchl oslnivým jasem. Tolik k otázce nenápadnosti.

Baltazar se rychle rozhlédl kolem.

Netušil, že něco takového existuje.

Nacházel se v rozlehlé prostoře, nejvíc ze všeho připomínající olbřímí skleník, takový dost nóbl s tepanými ozdobami na všech kovových součástech, štíhlé sloupy ovinuté vinnou révou, vzdušné krajkoví na nosnících. Skrz skleněné tabule procházela záře slunce, až Baltazarovi začaly slzet oči.

Zamrkal. Do háje zelenýho, musí to být iluze, ale sakra hustá.

Nějaký machr stvořil směsici zákoutí napodobujících pozemský svět, tu kus zámeckého salónu, onde zimní zahradu s prapodivnými květinami, tam zase lavičku pod pouliční lampou. Oni dva seděli v iluzi kavárny dost obdobné té Baltazarově. A samozřejmě všude se nacházely zářící duše. Jak si mohl myslet, že je jeho drahý skladatel naprosto výjimečný? A jak si mohl myslet, že Lucifer přenechá svým poddaným kousek úlevy od setrvalé trýzně, kterou tyto duše démonům přinášely?

Však taky samotného vládce pekel zahlédl na jednom z balkónů, lemujících bizarní prostor. Fakticky se mu sevřely útroby děsem.

„No jo, ten tady courá pořád,“ zamumlal Jakub.

Baltazar se pokusil ovládnout třas rukou. Soustředil se na skladatele.

„Ubližuje ti?“ zeptal se naprosto nevhodně. Copak zapomněl, že přesně k tomu je peklo určené?

„Ne,“ přiznal skladatel. „Ale raději bych se vrátil k tobě.“

Baltazar měl pocit, že se snad strachy podělá. Věděl, že tenhle exces už Satan nepřejde jen nějakým demonstrativním mučením. Jasně, dosud mu obvyklé drzosti procházely, protože byl opravdu schopným naháněčem dušiček pro potřeby panstva. Jenže teď odhalil něco, co se neodpouští.

Znovu nervózně zkontroloval situaci. K jeho údivu se vysoká, charakteristicky bílá postava na ochozu otočila a jako by vzdalovala. Jo ahá, nemůže se přemístit dolů, protože Jakub mu technicky nepatří. Musí použít vlastní nohy, klasicky překonat vzdálenost a možná to bude chvilku trvat v závislosti na spletitosti tohoto útvaru.

„Hej, kámo,“ obrátil se ke skladateli, „jsem fakt rád, že jsi v pohodě. Na ty naše dýchánky radši rychle zapomeň. My dva se vidíme zcela zjevně naposledy. Za tohle dostanu világoš, ze kterýho se nejspíš nevzpamatuju. Jen jsem ti chtěl říct, abys vytrval, jak dlouho to půjde. Duše zářící nadějí a optimismem démoni nepozřou, protože by je zevnitř spálily. Tak si hledej radost, kde to půjde. Zkus se skámošit s někým odsud,“ ukázal maně rukou kolem.

Jakub vykulil oči: „S kým? Vždyť jsem tu sám!“

„Jo aha, ty je nevidíš. No, tohle by mohlo pomoct,“ luskl prsty a zrušil iluzi, která Jakubovi zamlžovala zrak. Ten zamrkal a překvapením hekl.

„Hej! Klídek, mladej, nesmíš se prozradit,“ krotil ho Baltazar.

„Poslyš, ale oni mě nevidí, že?“ šeptal Jakub.

„Ne, samozřejmě, ale ty už si nějak poradíš. Aspoň máš nějaký cíl osobního rozvoje. Hlavně si dávej pozor, aby tě neodhalili zdejší papaláši. Znáš to, démonům se nedá věřit. Věř mi. Hele, já mizím. Tahle půda pro mě začíná být sakra horká.“

„Kam utečeš? Na svět?“

Baltazar se ušklíbl: „To bych sakra rád, ale moc by to nepomohlo. Vládce pekel si mě najde všude. I když existuje jedno místo, kam se nebude chtít ani jemu.“

„Předpokládám, že to není žádný růžový háj.“

„Ne, to není. Hele, měj se a dávej na sebe bacha. Jsi výjimečný a tvoje hudba mi bude v hlavě znít navěky.“

„Díky. Škoda, že jsme se nemohli potkat jako lidé. Možná by se všechno vyvinulo trochu jinak.“

Na to už Baltazar neodpověděl, protože zahlédl Luciferovu postavu vejít jedním z vchodů do sálu. Vyskočil od stolu tak prudce, až shodil šachovnici. Figurky se rozlétly po mramorové dlažbě.

V tu chvíli jím projelo kopí ukrutné bolesti. Pán pekel se neblížil nijak rychle, skoro jako by si chůzi vychutnával. Jeho oslnivě nádherná tvář nenesla jedinou známku krutosti, ovšem Baltazar se zhroutil k zemi se zvířecím zaskučením.

Takhle to vypadá, blesklo mu hlavou, když vysávám a ničím duše. Fixnámelaleluja, to je můj konec!

„Ach, Baltazare, drahý příteli!“ zašeptal vyděšený Jakub. Sesunul se ze židle, poklekl k démonovi, svíjejícímu se v bolestech, a dotkl se ho svou zářící paží.

„Bůh ti pomáhej!“ popřál mu upřímně.

Tak jo. Za daných okolností nemůže démon pohrdat žádnou pomocí, ani kdyby pocházela od konkurence.

„Díky,“ zamumlal a zmizel.

3. kapitola

Tentokrát mu přesun trval nepříjemně dlouho, protože mířil do míst, kam se vlastně vůbec dostat nechtěl. Jenže mu nic jiného nezbývalo. Celou dobu si střídavě spílal, do čeho kvůli svému buřičství spadl, a zároveň úporně vymýšlel, jak z celé šlamastyky ven.

Nakonec přece jenom přistál na tvrdém povrchu cesty vyryté mezi členitými, do výše strmícími skalisky. Zdálo se, že i ozvěna šumotu jeho křídel se láme o kameny. Stíny v prohlubních se přelévaly a pulzovaly, šepot na hranici slyšitelného brněl v zátylku.

Octl se v nejstrašidelnější části pekla, oblasti vymezené pro duše a mnohdy i těla čarodějnic, které měly tu smůlu a na zemi zahynuly. Tyto bytosti nepatřily mezi démony, ovšem svou znalostí magie mnohé padlé anděly předčily a zručností, s níž manipulovaly myslí protivníků, rozhodně ohrožovaly.

Sem si Lucifer ani žádný z jeho nohsledů netroufne, že by to ale pro pekelného odpadlíka představovalo výhru, to zrovna ne.

Baltazar sebral všechnu svou odvahu, narovnal se, upravil si oděv a rukou prohrábl vlasy. Tmavé stíny se shlukovaly, houstly a přibližovaly. Občas probleskly oči.

„Zdravím, holky, jak se daří?“ pronesl do prostoru rádoby žoviálně.

„Copak bys rád, fešáku?“ zasyčelo mu za zády. Bleskově se obrátil, ale konkrétní bytost nezahlédl, jen pohybující se masu temnoty ševelící mnoha hlasy znějícími jako průvan v opuštěné ruině středověkého hradu.

„Chci se poklonit vaší vládkyni, složit jí hold a poprosit o malou službičku.“

„Jaká vzácná návštěva,“ ozvalo se jízlivě opět zpoza jeho zad, takže se znovu na obrtlíku otočil.

Tentokrát se před ním zjevila královna čarodějnic Oxana v celé své, pochopitelně iluzorní, kráse, nejméně dvakrát vyšší než on (to si mohla odpustit). Shůry shlížela dokonale pravidelná bílá tvář mramorové sochy, zbytek těla skrývaly jakési šaty z cárů mračen, které u země povlávaly jako plachty ve větru. Nohy nezahlédl, a ani po nich nijak pečlivě nepátral.

Baltazar ze sebe začal chrlit zdvořilosti a lichotky, jaké slýchával za svých návštěv světa na nejslovutnějších královských dvorech. Ó krásná, ó milostiplná, ó dechberoucí…

„Stačí,“ přerušila ho. „Pro co tě Lucifer posílá? Není nic, co bych mu byla ochotna poskytnout, tak proč riskuje život svého poddaného?“

Baltazar vydechl. Ve chvíli, kdy přizná, že není pod ochranou vládce pekel, přesněji řečeno že mu velký šéf jde po krku, je s ním amen.

„Mocná královno,“ poklonil se. „Kníže pekel neví, že jsem zde, chtěl jsem ho překvapit. Patřím mezi vazaly, kteří své povinnosti plní k jeho spokojenosti, ale já si říkám, že bych neměl usnout na vavřínech. Dovol mi přednést prosbu. Je jen na tvé libovůli, zda ji splníš, či nikoli. Chtěl bych se stát člověkem na zemi. Poté, co prožiju jeden život v lidské kůži, budu ještě lépe rozumět jejich potřebám a touhám či slabostem. O to více potom budu moci dodávat duší na panovníkův dvůr.“

Šepot kolem něj zesílil, pisklavé hlásky zněly, jako když drápy jezdí po skle. Otřásl se.

Královna nevěřícně naklonila hlavu k rameni: „Nerozumím. Chceš se narodit v lidském těle? Copak to je pro démona vůbec možné? Nevím, co sis představoval, ale takovými kouzly nevládnu ani já. Tvoje prosba je neomalená a hloupá a nepočítej s tím, že se zdráv vrátíš nazpět.“

To Baltazarovi ani na mysl nepřišlo.

Znovu se sípavě nadechl: „Ne. Doufal jsem, že mě zakleješ do podoby člověka a pošleš na svět. Takového, jaký jsem.“

„Se vším všudy?“ pronesla zadumaně.

Věděl, kam míří. Bodlo ho u srdce, ale přesto kývl.

Kolem úst jí pohrával ohavný úsměšek: „Včetně lidské duše? Jsi si vědom, že po smrti připadne mně?“

„A-ano.“

Sice jí neměl co jiného nabídnout, zato věděl, že zrovna po této komoditě skočí jako slepice po flusu. Čarodějnice nemá mnoho možností, jak získat lidskou duši, takovou lahůdku si určitě nenechá ujít. Sázel vysoko s mizernými kartami.

Ještě ho krátce pozorovala, ale pak pohodila hlavou.

„Nechápu, proč bych se tím měla obtěžovat. Už jsi můj. Ve chvíli, kdy jsi vstoupil na toto území, jsi mi propadl. Je dočista lhostejné, jak úspěšným lovcem duší jsi byl pro Lucifera. Budu si s tebou hrát a všechny moje sestry také, a až tě zlomíme a usoužíme, tak tě vysajeme. Rozplyneš se v nic. Nepotřebuji zbytečné okolky s nějakým mezičasem na světě.“

„Nemáš pravdu,“ vyhrkl rychle. Nedbal na zlostný záblesk v jejích očích a drmolil dál: „Jsem démon, jsem na leccos zvyklý. Bude ti trvat eony času, než mě doženeš k zoufalství. Taky nevíš, co Luciferovi přelítne přes nos. Může na tvou říši zaútočit pod záminkou, že mě jde osvobodit, a ty víš, že moc nepřeháním. Zato jakmile se stanu člověkem, do několika desítek let mě tu máš zpět. A zlomit lidskou duši je tak snadné! Ujišťuji tě, že se jedná o lahůdku, pozřel jsem jich zástupy.“

Snažil se zakrýt třes celého těla.

Tentokrát nelhal, ani by si to nemohl dovolit. Ovšem jakýkoli odklad je dobrý a nikdo nic nikdy nemá míti za definitivní, protože nikdo neví, co se může státi. Za daných okolností se tato možnost jevila jediným možným únikem před neblahým osudem. Byť krátkodobým.

Oxana přimhouřila oči.

„Tvoje teorie je děravá jako cedník, ale nebudu se ptát, čím jsi Lucifera tak naštval. Vzhledem k přebujelé samolibosti toho seladona to není žádné umění. I když… možná jsi mu šlápl na zatraceně citlivé kuří oko. Copak, odhalil jsi jeho kšefty s nebesy a slavnou bezcelní zónu v očistci?“

Baltazar zalapal po dechu.

Královna si toho všimla a rádoby povzneseně máchla rukou, jako kdyby odháněla otravný hmyz.

„Nesmysl, jen tak nezávazně tlachám. Dobrá, na tvé nabídce něco bude. Jsem dnes ve velmi přejícím rozmaru. A už jsem dlouho pořádně nekouzlila. Rozhodně nastal čas na třeskutou zábavu.“

Table of Contents

Čestné prohlášení

Část první

Muka pekelná

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

Část druhá

Pozemské radovánky (o deset let později)

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

39. kapitola

40. kapitola

Poděkování