Start

Paulo Coelho

O MONTE CINCO

Copyright © 1996, 2006 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements with Sant Jordi Asociadoss,

Barcelona, SPAIN. All Rights Reserved.

Translation © 1998, 2010 by Miroslava Petrovská

Jacket design © 2010 by Florencia Gutman Visual Communication

Jacket photo © 2010 Rob Casey/Corbis

Slovak edition © 2010, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3417-8

Venujem Maurovi Sallesovi

Ó, nepoškvrnená Panna Mária, pros za nás,

ktorí sa k tebe utiekame. Amen.

Venujem A. M., bojovníkovi svetla

A povedal: „Veru, hovorím vám, že žiadny prorok nie je vítaný vo svojej krajine.

Ale pravdu vám hovorím, že v časoch Eliášových bolo mnoho vdov v Izraeli, keď sa nebo na tri roky a šesť mesiacov zavrelo a keď na 

celú zem prišiel veľký hlad, a k žiadnej z nich nebol poslaný Eliáš, iba do sidonskej Sarepty k žene-vdove.“

LUKÁŠ 4, 24 – 26

Na úvod

V knihe Alchymista je základnou myšlienkou celého príbehu veta, ktorú kráľ Melchizedech povedal pastierovi Santiagovi: „Keď si niečo želáš, celý Vesmír sa spojí a pomôže ti.“

A ja tomu verím. Pretože ak skutočne prežívame svoj vlastný osud, prechádzame aj etapami, ktoré presahujú naše chápanie a ich cieľom je priviesť nás vždy nazad na cestu osobného príbehu – alebo nám majú uštedriť lekciu, potrebnú na to, aby sa náš osud naplnil. Nazdávam sa, že túto myšlienku najlepšie vystihuje práve môj životný príbeh.

12. augusta 1979 som si spokojne ľahol spať, lebo som mal istotu, že v tridsiatke som dosiahol vrchol kariéry producenta platní. Pracoval som ako umelecký riaditeľ CBS Brasil, pozvali ma do USA na rokovanie s majiteľmi firmy, čo bolo zárukou, že mi poskytnú všetko potrebné na uskutočnenie mojich plánov a predsavzatí v tejto oblasti. Môj veľký sen – stať sa spisovateľom – sa, prirodzene, ocitol na vedľajšej koľaji, to však nebolo dôležité. Napokon, reálny život sa veľmi líšil od mojich predstáv; v Brazílii sa jednoducho z literatúry nedalo žiť.

V tú noc som sa rozhodol zanechať svoj sen: musím sa jednoducho prispôsobiť okolnostiam a využiť príležitosť. Keby mi srdce robilo výčitky, môžem ho uchlácholiť skladaním textov piesní, vždy keď si to zaželá, a z času na čas môžem tiež niečo napísať do novín. Napokon som sa presvedčil, že aj keď môj život naberie iný smer, vzrušenie v ňom veru chýbať nebude: čaká ma predsa skvelá kariéra v nadnárodných hudobných spoločnostiach.

Ráno ma zobudil telefonát prezidenta spoločnosti: práve ma bez slovka vysvetlenia prepustili. V nasledujúcich dvoch rokoch som zaklopal na dvere vari všetkých hudobných vydavateľstiev v krajine, ale zamestnanie som nezískal.

Keď som dokončieval román Piata hora, spomenul som si na tento príbeh – ale aj na iné udalosti, keď sa nevyhnutné naplno prejavilo v mojom živote. Vždy, keď som sa cítil absolútnym pánom situácie, prihodilo sa čosi, čo ma dokonale uzemnilo. Kládol som si otázku: Prečo? Vari mi je súdené prísť vždy k cieľu, no nikdy nepretrhnúť cieľovú pásku? Vari je Boh taký krutý, že mi ukazuje palmy na obzore v okamihu, keď na púšti zomieram od smädu?

Dlho mi trvalo, kým som pochopil, že je to inak. Isté udalosti v našom živote nastanú len a len preto, aby nás vrátili na skutočnú cestu nášho osobného príbehu. Iné sa vyskytnú preto, aby sme v nich mohli uplatniť to, čo sme sa naučili. A napokon sú situácie, z ktorých sa máme niečo naučiť.

V knihe Pútnik z Compostely som chcel ukázať, že tieto lekcie sa nemusia vždy spájať s bolesťou a utrpením; stačí trochu disciplíny a pozornosti.

Jeden z príkladov som vám práve povedal: Bol som dobrý odborník, vyvíjal som maximálne úsilie, aby som zo seba vydal to najlepšie, a mal som nápady, ktoré dodnes považujem za dobré. Lenže práve vo chvíli, keď som cítil najväčšiu dôveru a sebaistotu, prišlo to, čomu sa nedalo vyhnúť. Myslím si, že to nie je iba moja skúsenosť, s nevyhnutným v živote sa už isto stretli všetky ľudské bytosti na zemi. Niektorí sa pozbierali, iní sa vzdali – ale každý z nás už počul šum krídiel tragédie.

Prečo? Pri hľadaní odpovede na túto otázku som sa dal viesť Eliášom a dňami i nocami Akbaru.

PAULO COELHO

Prológ

Začiatkom roka 870 pred Kristom si národ známy ako Feničania – ktorých Izraeliti nazývali Libanončania – pripomínal tristé výročie mieru. Obyvatelia boli pyšní na dielo svojich rúk; a keďže politicky neboli veľmi silní, museli ustavične vyjednávať, lebo len tak si mohli zabezpečiť, že prežijú na území neprestajne ničenom neutíchajúcimi vojnami. Natoľko sa zdokonalili v schopnosti vyjednávať, až sa postupne stala pre nich príznačnou vlastnosťou. Vďaka spojenectvu s izraelským kráľom Šalamúnom, uzavretým okolo roku 1000 pred Kristom, mohli sa venovať modernizácii obchodného loďstva a rozvíjať svoje obchodné aktivity. Od tých čias Fenícia stále silnela.

Fenickí moreplavci sa dostali až na také vzdialené miesta ako Hispánia a Atlantický oceán a existujú zatiaľ nepotvrdené dohady, že práve oni zanechali nápisy, čo sa našli na severovýchode a juhu Brazílie. Obchodovali so sklom, cédrovým drevom, zbraňami, železom a slonovinou. Obyvatelia veľkých miest – Sidonu, Týru a Byblosu – poznali čísla i astronomické výpočty, dorábali víno a už takmer dvesto rokov používali súbor znakov, pomocou ktorých písali a ktorým Gréci dali názov alfabeta.

Začiatkom roku 870 pred Kristom sa na vzdialenom mieste nazývanom Ninive zišla vojnová rada. Skupina asýrskych generálov sa rozhodla vyslať svoje vojská, aby si podmanili národy usadené na celom pobreží Stredozemného mora. Ako prvú krajinu si vybrali práve Feníciu.

Začiatkom roku 870 dvaja muži ukrytí v istej maštali v izraelskom Galaáde očakávali skorý príchod smrti.

„Slúžil som jednému Pánovi, a on ma teraz nechal opusteného v rukách mojich nepriateľov,“ povedal Eliáš.

„Boh je Boh,“ odvetil mu levita. „Ani Mojžišovi nepovedal, čo je dobré a čo nie; povedal mu iba: „Som ten, ktorý som.“ Preto On je všetkým, čo existuje pod slnkom – bleskom, ktorý ničí obydlia, i rukou muža, čo ich znovu postaví.“

Rozhovor bol jediný spôsob, ako zahnať strach, lebo v ktoromkoľvek okamihu môžu vojaci otvoriť dvere na stajni, kde sú ukrytí, a dať im na výber. Buď začnú uctievať fenického boha Baala, alebo im zotnú hlavy. Vojaci prehľadávali všetky domy a prorokov buď donútili prijať novú vieru, alebo ich sťali.

Levita sa možno obráti, a tak unikne smrti, Eliáš však nemal na výber. Všetko sa to dialo z jeho viny a Jezábel chcela za každú cenu jeho hlavu.

„Anjel Pánov mi prikázal pozhovárať sa s kráľom Achabom a upozorniť ho, že kým bude Izrael uctievať Baala, v celej krajine nespadne ani kvapka dažďa,“ povedal, takmer sa ospravedlňujúc za to, že vykonal, čo mu prikázal anjel. „Božie mlyny však melú pomaly; keď sa prejaví ničivé sucho, všetci, čo boli verní Pánovi, budú už popravení rukou princeznej Jezábel.“

Levita neodpovedal. Rozmýšľal, či sa má obrátiť a uveriť v Baala, alebo zomrieť v mene svojho Pána.

„Kto je Boh?“ pokračoval Eliáš. „Ten, čo drží v ruke vojaka meč, ktorým zahynú všetci, čo nezradili jeho vieru? Práve On dosadil na trón našej krajiny cudziu princeznú, aby sa všetky nešťastia zosypali práve na naše pokolenie? Prečo Boh zosiela smrť na verných, nevinných a na tých, čo dodržiavajú Mojžišov zákon?“

Levita sa rozhodol, že radšej zomrie. Myšlienka na smrť mu už vôbec nenaháňala strach, a tak sa rozosmial. Obrátil sa k mladému prorokovi a pokúsil sa ho upokojiť. „Spýtaj sa samého Boha, keď pochybuješ o správnosti jeho rozhodnutí,“ povedal. „Ja som sa už zmieril s osudom.“

„To predsa nemôže byť vôľa Pánova – všetkých nás bez milosti vyvraždiť,“ opakoval Eliáš.

„Boh môže všetko. Ak by sa obmedzil iba na to, čo my nazývame Dobro, nemohli by sme ho nazývať Všemohúci; lebo by ovládal iba jednu časť Vesmíru a okrem neho by musel existovať ešte niekto mocnejší, kto by sledoval a hodnotil jeho činy. V takom prípade by som sa klaňal tomu mocnejšiemu.“

„Ak Všemohúci môže všetko, prečo neušetrí od utrpenia tých, čo ho milujú? Prečo namiesto toho, aby nás zachránil, dal moc a slávu svojim nepriateľom?“

„Neviem,“ odvetil levita. „Určite má na to svoj dôvod, a myslím, že čoskoro sa ho dozvieme.“

„Na túto otázku nemáte odpoveď.“

„Nemám.“

Zmĺkli. Eliáša zalial studený pot.

„Ty máš strach, ja som sa však už zmieril so svojím osudom,“ opakoval levita. „Vyjdem von, aby sa táto agónia čím skôr skončila. Vždy, keď zvonka začujem výkrik, trpím pri predstave, ako to bude, keď príde rad aj na mňa. V tomto úkryte som zomrel už tisíckrát, a pritom som mohol zomrieť iba raz. Keď ma už majú sťať, nech je to čím skôr.“

Mal pravdu. Aj Eliáš počul tie výkriky a utrpenie sa už aj preňho stalo neznesiteľným. „Idem s vami. Už nemám síl bojovať o niekoľko hodín života.“

Vstal a otvoril dvere stajne, aby v slnečnom svetle každý zbadal dvoch mužov, čo sa tam skrývali.

Levita ho vzal za ruku a spolu vykročili. Keby k nim podchvíľou nedoliehali výkriky, mali by pocit, že je normálny deň ako ktorýkoľvek iný; slnko veľmi nepálilo a jemná bríza, vanúca od vzdialeného mora, zmierňovala páľavu v zaprášených uliciach medzi domami postavenými z hliny zmiešanej s plevami.

„Naše duše sú spútané strachom zo smrti, a pritom je taký nádherný deň!“ povedal levita. „Často, keď som sa cítil zmierený s Bohom i so svetom, vládla neznesiteľná horúčava, púštny vietor mi vmietal do očí piesok, takže som nevidel ani na krok. Boží plán nemusí byť vždy v súlade s tým, kým sme alebo čo cítime; ale hovorím ti, že On vie, prečo to všetko činí.“

„Obdivujem vašu vieru.“

Levita zdvihol zrak k oblohe a zdalo sa, že rozmýšľa. Potom sa obrátil k Eliášovi: „Neobdivuj ma a never všetkému, čo hovorím: toto je len výsledok stávky, ktorú som uzavrel sám so sebou. Stavil som sa, že Boh existuje.“

„Vy ste predsa prorok,“ odvetil Eliáš. „Aj vy počujete hlasy a viete, že za týmto svetom existujú ďalšie svety.“

„Možno je to iba výplod mojej predstavivosti.“

„Už ste videli Božie znamenia,“ nástojil Eliáš a uvedomil si, že názory spoločníka v ňom vzbudzujú úzkosť.

„Naozaj to môže byť len výsledok mojej predstavivosti,“ zopakoval levita. „V skutočnosti jedinou konkrétnou vecou, o ktorú sa môžem oprieť, je moja stávka: sám sebe som povedal, že toto všetko prichádza od Najvyššieho.“

Ulica bola ľudoprázdna. Ľudia čakali v príbytkoch, kým vojaci splnia úlohu, ktorou ich poverila cudzia princezná. Musia sťať všetkých izraelských prorokov. Eliáš kráčal vedľa levitu a mal pocit, že spoza každého okna či dverí ho niekto pozoruje a obviňuje z toho, čo sa tu deje.

„Nežiadal som dar proroctva. Možno toto všetko je tiež iba výplod mojej predstavivosti,“ rozmýšľal Eliáš.

Ale po tom, čo sa prihodilo v stolárskej dielni, vedel, že to tak nie je.

Už v detstve počul rôzne hlasy a rozprával sa s anjelmi. Rodičia ho preto priviedli pred istého izraelského kňaza, ktorý mu najskôr kládol množstvo otázok a potom vyhlásil, že je nabi, prorok, človek jasného ducha, ku ktorému hovorí sám Boh.

Po tomto dlhom rozhovore s malým Eliášom kňaz povedal jeho rodičom, že musia brať vážne všetko, čo chlapec povie.

Keď odtiaľ odišli, rodičia prikázali Eliášovi, aby nikdy nikomu nehovoril o tom, čo vidí a počuje; byť prorokom znamená vstúpiť do služieb vládcov, a to bolo odjakživa nebezpečné.

No Eliáš nikdy nepočul nič, čo by mohlo zaujímať kňazov alebo kráľov. Zvyčajne sa rozprával iba so svojím anjelom strážnym a počúval rady dotýkajúce sa jeho vlastného života; len veľmi zriedka mal vízie, ktorým však nerozumel: vzdialené moria, hory obývané čudnými bytosťami, okrídlené kolesá s očami. Keď sa tieto vízie skončili, Eliáš – poslúchnuc svojich rodičov – robil všetko, aby na ne čo najskôr zabudol.

Možno práve preto boli hlasy a vízie čoraz zriedkavejšie. Rodičia boli spokojní a radšej mu to nepripomínali. Keď dospel a mal sa postarať sám o seba, požičali mu peniaze, aby si zriadil malú stolársku dielničku.

Ustavične však s úctou pozeral na ostatných prorokov, ktorí prechádzali ulicami Galaádu, oblečení do kožušinových plášťov, prepásaných koženými opaskami, a vraveli, že si ich vybral Pán, aby viedli vyvolený národ. Toto naozaj nebol jeho osud; nikdy sa nevedel dostať do tranzu tancom alebo sebabičovaním, čo bola bežná prax u týchto ľudí „prebudených Božím hlasom“ – pretože sa veľmi bál bolesti. Nikdy nebude prechádzať ulicami Galaádu a s hrdosťou ukazovať jazvy po ranách získaných v extáze – na také niečo mu chýbala odvaha.

Eliáš sa považoval – a v skutočnosti ním aj bol – za obyčajného človeka, obliekal sa rovnako ako ostatní, trpela len jeho duša, presne takými obavami a pokušeniami ako duše ostatných smrteľníkov. Postupne, ako mu pribúdala práca v stolárskej dielni, vnútorné hlasy celkom zmĺkli – lebo dospelí zaujatí svojou prácou nemajú na také čosi čas. Rodičia boli so synom spokojní a ich život plynul v harmónii a pokoji.

Rozhovor s kňazom v detstve sa stal iba vzdialenou spomienkou. Eliáš nemohol uveriť, že Všemohúci Boh sa potrebuje rozprávať s ľuďmi a prikazovať im, aby dodržiavali jeho prikázania; udalosti z detstva sa postupne premenili na výplod detskej fantázie, ktorými si krátil dlhú chvíľu. V Galaáde, v jeho rodnom meste, žilo zopár ľudí, ktorých ostatní považovali za bláznov. Nevedeli povedať súvislú myšlienku a nerozoznali ani hlas Pána od delíria vyvolaného chorobou. Spávali na ulici, hlásali blízky koniec sveta a žili z milodarov. A žiadny z kňazov ich nepokladal za „vyvolených pre hlas Boží“.

Eliáš bol presvedčený, že kňazi si nikdy nie sú istí tým, čo hovoria. „Boží vyvolenci“ boli výplodom situácie v krajine, čo nepoznala smer svojho vývoja, kde sa bratia vadili a kde sa každú chvíľu objavovala nová vláda. Proroci a blázni sa od seba vôbec nelíšili.

Keď sa dozvedel o svadbe kráľa s týrskou princeznou Jezábel, vôbec tomu nevenoval pozornosť. Veď aj iní izraelskí králi robili podobné veci a výsledkom bol trvalý mier v celej oblasti i čoraz dôležitejšie obchodné vzťahy s Libanonom. Eliášovi vôbec neprekážalo, že obyvatelia susednej krajiny veria v bohov, ktorí nejestvujú, venujú sa čudesným kultom a v horách uctievajú zvieratá; najviac si na nich cenil to, že sú čestní v obchode.

Eliáš od nich aj naďalej kupoval cédrové drevo a predával im stolárske výrobky. Aj keď boli libanonskí kupci hrdí a radi sa nazývali Feničanmi – pre odlišnú farbu pleti –, žiadny z nich sa nikdy nepokúsil využiť vo svoj prospech zmätok panujúci v Izraeli. Vždy poctivo zaplatili za tovar a nikdy nekritizovali neutíchajúce vnútorné rozbroje či politické problémy, ktorým Izraeliti dennodenne čelili.

Keď Achab nastúpil na trón, Jezábel ho požiadala, aby uctievanie Pána nahradil kultom libanonských bohov.

Aj to tu už kedysi bolo. Eliáš sa cítil ponížený Achabovým súhlasom, a tak sa i naďalej klaňal Bohu Izraela a plnil Mojžišove prikázania. „To prejde,“ nazdával sa. „Jezábel síce zviedla Achaba, no nemá dosť síl na to, aby presvedčila ľud.“

Jezábel však nebola obyčajná žena; verila, že Baal jej dal život preto, aby celé národy obrátila na jeho vieru. Dôvtipne a trpezlivo odmeňovala všetkých, čo opustili Pána a prijali nové božstvá. Achab prikázal postaviť Baalovi v Samárii chrám s oltárom. Začali sa púte a kult libanonských bohov sa rozšíril po celej krajine.

„To prejde. Možno tento kult pretrvá jedno pokolenie, ale potom zanikne,“ nazdával sa Eliáš.

Vtedy sa však prihodilo čosi, čo nečakal. Jedného po poludnia, práve keď vo svojej dielni dokončoval stôl, všetko navôkol potemnelo a okolo neho sa rozžiarili tisíce bielych svetielok. Rozbolela ho hlava; chcel si sadnúť, nedokázal však pohnúť nijakým svalom.

To už nebol výplod jeho bujnej predstavivosti.

„Zomieram,“ usúdil v prvom okamihu. „Teraz zistím, kam nás Boh posiela po smrti: do samého prostriedku neba.“

Jedno zo svetielok sa zatrblietalo silnejšie, a vtedy akoby zo všetkých smerov a strán odrazu

„prišlo k nemu slovo Pánovo, ktoré mu vravelo:

povedz Achabovi, že tak, ako ja som jeho živý

Pán, Boh Izraela, a ty stojíš pred mojou tvárou,

jeho ľud neuvidí v týchto rokoch ani kvapku vody,

ani dažďa; také sú moje slová.“

V nasledujúcom okamihu bolo zase všetko ako predtým: stolárska dielňa zaliata podvečerným svetlom i hlasy detí, čo sa hrali na ulici.

Eliáš v noci nespal. Po prvý raz po mnohých rokoch vnímal, ako sa mu vracajú pocity, aké poznal z detstva; tentoraz to však už nebol jeho anjel strážny, teraz k nemu prehovoril „ktosi“ mocnejší a oveľa silnejší. Bál sa, že ak nesplní príkaz, na všetky jeho obchody padne kliatba.

Nasledujúce ráno sa rozhodol, že urobí, o čo ho požiadali. Napokon, je iba poslom niečoho, čo sa ho netýka; len čo si splní povinnosť, hlasy stíchnu a prestanú ho obťažovať.

Nebolo ťažké získať audienciu u kráľa Achaba. Pred mnohými pokoleniami, ešte za vlády kráľa Samuela, si proroci získali úctu pri dôležitých rokovaniach vo vláde svojej krajiny. Mohli sa oženiť, mať deti, museli byť však k dispozícii Pánovi, aby vládcovia nikdy nevybočili z pravej cesty. Tradícia hovorí, že vďaka týmto „Božím vyvolencom“ Izrael zvíťazil v mnohých bitkách a prežil mnohé vojny, pretože vždy, keď vládcovia zišli zo správnej cesty, mali ich pri sebe a tí ich opäť priviedli na Pánov chodník.

Keď prišiel ku kráľovi, vyjavil mu, že celá krajina bude trpieť suchom, až kým ľud neprestane uctievať fenických bohov.

Vládca neprikladal jeho slovám veľký význam, ale Jezábel, ktorá stála pri Achabovi a pozorne počúvala, čo Eliáš hovorí, sa začala vypytovať na podrobnosti Božieho posolstva. Eliáš jej rozpovedal, ako ho bolela hlava, ako mal videnie a ako sa ho pri počúvaní anjelových slov zmocnil pocit, že sa zastavil čas. Kým podrobne opisoval túto príhodu, zblízka si obzrel princeznú, o ktorej kráse už toľko počul; bola to jedna z najkrajších žien, akú kedy videl, dlhé čierne vlasy jej splývali až po pás dokonale tvarovaného tela. Zelené oči, neodolateľné v počernej tvári, uprene hľadeli do Eliášových očí a on nedokázal rozlúštiť, čo mu chcú povedať. Preto ani nevedel, čo spôsobia jeho slová.

Vyšiel von presvedčený, že si splnil úlohu, a vrátil sa do stolárskej dielne. Na spiatočnej ceste zatúžil po Jezábel so všetkou vášňou svojich dvadsiatich troch rokov. A poprosil Boha, aby v budúcnosti stretol libanonskú ženu, pretože sú krásne, majú tmavú pleť a tajomné zelené oči.

Celý zvyšok dňa pracoval a večer pokojne zaspal. Na druhý deň ešte pred úsvitom ho zobudil levita; Jezábel presvedčila Achaba, že proroci ohrozujú rast a expanziu Izraela, a tak jeho vojaci dostali príkaz zabiť každého, kto odmietne podriadiť sa posvätnému príkazu, prichádzajúcemu priamo od Boha.

Eliáš však nemal právo na výber; on musí zomrieť.

Spolu s levitom strávili dva dni ukrytí v stajni južne od Galaádu, zatiaľ čo štyristopäťdesiat nabi bolo bez milosti popravených. Ale väčšina prorokov, ktorí chodili po uliciach, bičovali svoje telá a hlásali koniec sveta zapríčinený korupciou a nedostatkom viery, sa ihneď obrátila na novú vieru.

Eliáša vyrušil z myšlienok tupý zvuk, po ktorom nasledoval výkrik. Prestrašený sa obrátil k svojmu spoločníkovi: „Čo to má znamenať?“

Odpoveď však nedostal; levitovo telo kleslo na zem a z hrude mu vytŕčal šíp.

Priamo pred ním kráľovský vojak napínal na luku ďalší šíp. Eliáš sa rozhliadol navôkol: pustá ulica s pozatváranými oknami i dverami, žiarivé slnko na oblohe, svieži vánok, prichádzajúci od mora, o ktorom už toľko počul, ale nikdy ho nevidel. Pomyslel na útek, vedel však, že ho chytia, skôr ako dobehne za prvý roh.

„Ak už mám zomrieť, nech to nie je od chrbta,“ povedal si.

Vojak opäť zdvihol luk.

Napočudovanie Eliáš vôbec necítil strach, neozval sa ani pud sebazáchovy, vôbec nič; akoby toto všetko bolo dávno predurčené a oni dvaja – on i vojak – si iba plnili svoje úlohy v dráme, ktorú napísal niekto iný. Spomenul si na detstvo, na galaádske rána i poludnia, na nedokončené práce, ktoré po ňom zostanú v stolárskej dielni. Spomenul si na matku a otca, ktorí nikdy nechceli, aby ich syn bol prorokom. Spomenul si na Jezábeline oči a Achabov úsmev.

Pomyslel si, aké je hlúpe zomrieť vo veku dvadsaťtri rokov, keď ešte nepoznal lásku ženy.

Ruka uvoľnila tetivu, šíp preletel vzduchom, zasvišťal mu pri pravom uchu a zapichol sa do zaprášenej cesty za jeho chrbtom.

Vojak opäť napol luk a zamieril. Namiesto výstrelu sa však uprene zahľadel Eliášovi do tváre. „Som najlepší lukostrelec v Achabovom vojsku,“ povedal. „Už sedem rokov sa nestalo, že by som minul cieľ.“

Eliáš sa zohol k levitovmu telu.

„Ten šíp bol určený pre teba.“ Vojak stále držal napnutý luk, no ruky sa mu chveli. „Eliáš je jediný prorok, ktorý musí zomrieť; ostatní si môžu vybrať medzi smrťou a vierou v Baala.“

„Tak si teda splň svoju povinnosť.“ Prekvapil ho vlastný pokoj. Za nocí v stajni si už toľko ráz predstavoval smrť, a až teraz videl, aké to bolo zbytočné; o niekoľko sekúnd bude po všetkom.

„Nemôžem,“ povedal vojak; ruky sa mu ešte stále chveli, takže luk mieril každú chvíľu inam. „Odíď, zmizni mi z očí, myslím, že sám Boh zmenil smer mojich šípov – a isto budem prekliaty, ak ťa zabijem.“

A vtedy – len čo zistil, že má nádej prežiť – sa vrátil i strach zo smrti. Ešte vždy môže uvidieť more, stretnúť ženu, mať deti a dokončiť prácu v stolárskej dielni.

„Doveď to do konca,“ povedal. „Kým som pokojný. Ak budeš dlho otáľať, budem trpieť pre všetko, o čo prichádzam.“

Vojak sa poobzeral navôkol, aby sa presvedčil, či ich nikto nesleduje. Potom sklonil luk, šíp zasunul do kuše a zmizol za rohom.

Eliáš cítil, ako sa mu trasú kolená; strach sa vrátil v celej sile. Musí ihneď ujsť, zmiznúť z Galaádu, nikdy viac sa nesmie ocitnúť zoči-voči vojakovi s napnutým lukom, mieriacim mu rovno do srdca. Svoj osud si nevybral a za Achabom nešiel preto, aby sa mohol pochváliť pred susedmi, že sa rozprával s kráľom. Nebol zodpovedný za masakru prorokov – a nemohol ani za to, že jedného popoludnia v jeho dielni zastal čas a premenil sa na čiernu dieru, popretkávanú svetelnými bodmi.

Eliáš zopakoval vojakovo gesto: rozhliadol sa navôkol; ulica bola stále ľudoprázdna. Pomyslel si, že by mohol zachrániť levitovi život, no strach tu bol opäť, preto musí ujsť, skôr ako sa niekto zjaví.

Kráčal dlhé hodiny, blúdil cestami, ktoré už dlho nikto nepoužíval, až doputoval kbrehom riečky Karit. Hanbil sa zasvoju zbabelosť, no zároveň bol šťastný, že je nažive.

Napil sa trochu vody, sadol si, aiba vtedy si uvedomil, vakej situácii sa nachádza: zajtra bude potrebovať potravu, atú napúšti veru nenájde.

Spomenul si nadielňu, nadlhoročnú prácu, to všetko musel opustiť. Niektorí susedia boli jeho priateľmi, no nemohol snimi rátať; správa otom, že ušiel, sa už isto rozšírila pocelom meste avšetci ho nenávidia zato, že sa zachránil, kým mnohých ľudí soskutočnou vierou pripravil oživot.

Všetko, čo doteraz vybudoval, bolo zničené – ato len preto, že sa rozhodol splniť Pánovu vôľu. Zajtra ivnasledujúcich dňoch, týždňoch amesiacoch budú najeho dvere klopať libanonskí kupci, niekto im povie, že majiteľ ušiel azasebou zanechal množstvo nevinných mŕtvych prorokov. Možno dodajú, že sa pokúsil zvrhnúť ztrónu bohov, ktorí ochraňujú zem inebo; táto správa rýchlo prenikne zahranice Izraela amôže mu navždy znemožniť sobáš skrásnou ženou, aké žijú vLibanone.

„Nasvete sú predsa aj lode!“

Áno, lode. Zločinci, vojnoví zajatci autečenci sa najímali zanámorníkov – lebo to bolo povolanie ešte nebezpečnejšie ako povolanie vojaka. Vovojne mal vojak vždy akú-takú nádej zachrániť si život; moria boli však neznáme, obývali ich netvory, akeď sa stalo nešťastie, nezachránil sa nikto, aby porozprával, čo sa vlastne prihodilo.

Sú tu ešte lode, ale tie sú podkontrolou fenických kupcov. AEliáš nebol zločinec, vojnový zajatec či utečenec, on sa odvážil zdvihnúť svoj hlas proti bohu Baalovi. Keď sa to dozvedia, zabijú ho ajeho mŕtvolu hodia domora, lebo námorníci veria, že Baal ajeho bohovia vládnu nadbúrkami.

Rozmýšľal nadtým, prečo vlastne prišiel nasvet, no odpoveď nenašiel.

Rozmýšľal, kadiaľ má ísť, azistil, že je obkľúčený.