Start

Copyright © 2010 by Jozef Banáš
Jacket design © 2010 by Viera Fabianová
Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Poďakovanie

Autor úprimne ďakuje tým, ktorí mu kritickým i povzbudivým slovom pri tvorbe knihy pomohli.
Sú to: Gabriela Belopotocká, Valeria Malíková, Lýdia Heinzlová, Anna Hudáková,
Eva Černá, Ľudmila Lukáčová, Martin Navrátil, Rastislav Dvorový a Richard Piskalík.

Autor ďakuje cestovnej kancelárii Bubo za vynikajúce podmienky, s ktorými sa stretol
na trase expedície Peking – Dillí na jeseň roku 2009.

Tento román je fikcia, niektoré postavy, udalosti a výroky sú vymyslené.

ISBN 978-80-551-2528-2

Ako chlapec som premenoval
svoju detskú lásku Mariku na Kumari,
netušiac, že o päťdesiat rokov stretnem nepálsku bohyňu Kumari,
tak veľmi podobnú Marike.

Autor

Venujem Natali

Predhovor autora

Vznik tejto knihy sprevádzali tajomné okolnosti. Najzvláštnejšou bolo nepálske stretnutie s mojou detskou láskou Kumari. O tomto i ďalších tajomstvách sa dozviete v knihe, ktorú otvárate. Nečakajte od nej, prosím, odborný, historický či religiózny spis ani detektívku či cestopis, aj keď prejdeme spolu tisíce kilometrov v reálnom aj v dávnominulom čase. Táto kniha je predovšetkým fiktívny príbeh, hoci podložený skutočnými faktami, ktoré vami neraz otrasú.

Žijeme vo svete, kde je nedôstojné postavenie ženy takou samozrejmosťou, že si ju ani neuvedomujeme. V knihe dokazujem, že hanebná pozícia ženy v súčasných politických a spoločenských systémoch má pôvod v náboženstvách, ktoré náboženskí a politickí mocní od ich pôvodných foriem osudovo vzdialili. Chcem riadkami, ktoré si, dúfam, prečítate, povzbudiť ženy, ale nielen ich, aby vzali zodpovednosť za seba do vlastných rúk. Nejestvuje žiadny spasiteľ, ktorý príde a urobí čosi za nás. Každý z nás si môže a musí pomôcť sám. Potom mu pomôže aj Boh. Lebo taký je zákon. Preto vyzdvihujem ženský princíp v dianí nášho sveta.

Toto je román o zbližovaní. Je o zbližovaní všetkého dobrého, čo sa vinou historických nedorozumení i nedopatrení ocitlo na opačných, zdanlivo sa vylučujúcich póloch. Ušľachtilé náboženstvá. Veľké idey. Kultúry. Postoje. A v neposlednom rade: muži a ženy. Tento príbeh je o spájaní a hľadaní kľukatých cestičiek k tomu istému dobru, rozptýlenému na dvoch stranách sveta. Je o nastoľovaní zákona rovnováhy. Mojím cieľom bolo povedať tieto veľké pravdy formou trochu nevšedného románu. Duchovné hodnoty a idey tu preto dostávajú akúsi zmaterializovanú podobu symbolických predmetov, ktoré musia prekonať púť polovicou zemegule. Prekážkovú púť, lebo taký je osud veľkých ideí, ktorým zákonite stojí v ceste zlo. Nositeľmi tých to snáh (aj v tom je symbolika, a zámerná) sa stávajú tí, od ktorých sa to očakáva – vedúce duchovné a politické osobnosti súčasného sveta a spolu s nimi drobní ľudia dobrej vôle. Je mi jasné, že v našom zmaterializovanom svete môžu mnohí pri takejto fikcii zrozpačitieť. Znova však opakujem: je to metafora a naozaj nijaký slovenský poslanec z oddanosti voči nepálskej bohyni či s požehnaním dalajlámu neprenášal nijaký diamant z Ríma do Lhasy. Najviac tu asi môže prekvapiť a azda aj provokovať do našej prítomnosti vsadená fiktívna postava pápeža Jozefa I. a jeho príbeh, nápadne pripomínajúci záhadnú neslávnu udalosť cirkevných dejín spred vyše 30 rokov. Som však toho názoru, že aj k javom súčasnosti treba pristupovať s vedomím kontinuity so všetkým minulým, lebo aj tento typ nerovnováhy je jednou z príčin veľkých rozporov tohto sveta a zdrojom množstva nedorozumení. Napokon: sapienti sat est, múdry pochopí.

Vraj je tento román kontroverzný a vyvolá diskusiu. Vrúcne si ju želám, obávam sa len, že pokrytci na ňu nenájdu odvahu. Budú, ako zvyčajne, kričať spoza bučka, anonymne. Diskusia je totiž prejavom slobodného ducha, ktorý je výsledkom rozmýšľania. Slobodní sme len vtedy, keď poznáme pravdu. A poznáme ju len vtedy, keď rozmýšľame. Načo by nám inak Boh dal rozum? Ten, kto nástojí na dogmách a nerozmýšľa, či ešte horšie: bráni rozmýšľať iným, je proti Bohu, a teda neverí. A viera bez rozmýšľania nie je vierou, ale podrobením sa násiliu. Násilné hlásanie viery je hlásanie viery v násilie. Ako hovorí náš priateľ Ježiš: „Blahoslavení ste tí, ktorí hľadáte pravdu.“ Zároveň však na základe vlastnej skúsenosti dodáva: „Ľudia vás za to budú nenávidieť a vaše meno dajú do kliatby.“

Jozef Banáš

1. KAPITOLA 
Záhadná žena

9. september 2009 bol nádherný deň. Michal Kráľ sa diaľnicou D 2 vracal z Prahy, kde ho uviedli do Siene rockovej slávy, vyhradenej pre najvýznamnejších hudobníkov, spevákov a skladateľov tohto žánru. Na pravom sedadle ležala cena, ktorú dostal. Bronzová socha slávnej gitary Supro Ozark, ktorá bola prvou gitarou Jimmyho Hendrixa. O najslávnejšom gitaristovi sveta vedel, že bol vcelku dobrým žiakom, problémy mal len s hudobnou výchovou. Michal sa usmial. Aj on spočiatku hudobnú výchovu neznášal, napokon však vyštudoval klavír na konzervatóriu a vypracoval sa na prvú medzinárodnú rockovú hviezdu svojej krajiny. Mal množstvo obdivovateliek, z ktorých si vyberal tie najúžasnejšie. Ženy sa mu stali osudom. Mal ich v živote mnoho a spočiatku ich aj počítal. Priťahovali ho nielen ako milenky, ale ako éterické stvorenia, ktoré akoby pre mužov stvoriteľ vytvoril preto, aby ich naučil ovládať sa. Nie ten je silný, kto pokušeniu podľahne, ale ten, kto mu odolá. Čím viac ženy poznával, tým viac sa však stával ich zástancom.

V čase svojho umeleckého rozbehu sa zoznámil s druhou Marikou svojho života. Po štyroch mesiacoch schôdzok na kávičkách a romantických návštev kín začali spolu žiť. Skutočnosťou, že mal stálu partnerku, sa však jeho vzťah k ženám nijako nezmenil. Poskytol mu len občas vítanú výhovorku – v akútnych prípadoch.

Zaslúžil by som si skôr klavír, ale aj gitara poteší, zišlo mu na um pri pohľade na bronzovú sošku. Na rôznych českých rozhlasových staniciach sa snažil nájsť pieseň, ktorú poznal, aby si ju mohol pospevovať. Mal skvelú náladu, cítil sa plný energie. V poslednom období sa dostal do výbornej formy. Behal, posilňoval, plával. Nikto neveril, že dvadsiateho siedmeho septembra bude mať päťdesiatšesť. Priatelia mu trochu vyčítali, že ich oslávi v ďalekom Nepále, a dokonca ho podpichovali, že si tú cestu vymyslel preto, aby nemusel doma zaplatiť oslavu a počúvať, ako mu pripomínajú jeho vek. Odvtedy, ako sa vďaka svojej popularite prekrúžkoval aj do Národnej rady, stúpol počet jeho priateľov takmer geometricky. Vďaka solídnej jazykovej výbave sa, našťastie, venoval viac otázkam zahraničným ako domácim. Ako opozičný poslanec sa v parlamente od práce nepretrhol a mohol sa popri hudbe dostatočne venovať svojej čoraz väčšej vášni – ezoterike, štúdiu náboženstiev a histórie. Takmer systematicky sa venoval postaveniu žien v jednotlivých náboženstvách. Bol preto rád, že ho predseda Národnej rady uvoľnil z posledných dvoch týždňov septembrového a októbrového plenárneho zasadania parlamentu. Na Ďalekom východe si oddýchne od neustáleho stresu, médií, straníckych schôdzí a stretnutí s voličmi, ktorí ho aj tak nezaujímali.

Tešil sa na dnešný deň. Popoludní pôjde na prednášku do haly na Pasienkoch a na večer si pozvali zopár priateľov, aby spoločne oslávili dnešné Marikine narodeniny. Bola od Michala o necelé tri týždne staršia. Z Prahy vyrazil dostatočne včas, aby prišiel na druhú hodinu do haly na Pasienkoch v Bratislave, kde bude mať prednášku 14. dalajláma, ktorý prišiel na Slovensko už včera.

Motor tíško bzučal a na nedovretom zadnom okne si prúd vzduchu húdol melódiu pripomínajúcu Michalovi pieseň, ktorú akoby už niekde počul. Monotónne, stále sa opakujúce zvuky. O tri týždne odchádzam na vysnívanú expedíciu do Číny, Tibetu, Nepálu a Indie – a krátko pred mojím odchodom k nám príde duchovný vodca Tibetu. Aká to zvláštna náhoda! Pred očami mu prebiehala mapa vzdialených tajomných končín. Mal ju stokrát preštudovanú. O tejto ceste sníval po celý život a teraz sa stane skutočnosťou. Dostal ju do daru od rodiny, ktorá sa na ňu poskladala pred rokom k jeho päťdesiatym piatym narodeninám. Peking, Sian, Lešan, Čengtu, Lhasa, tibetské kláštory, Šiace, Káthmandu, Pašupatinath, Lumbiní, Sarnáth, Varanásí, Agra, Tádž Mahál, Fatéhpur Sikrí, Dillí. O tri týždne nastúpi v Londýne do lietadla smerom na Peking a cesta sa začne. Pripadá mu to ako sen.

V čase, keď sa 14. dalajláma chystal na svoju popoludňajšiu prednášku „Cesta srdca“, prihodilo sa Michalovi na českej diaľnici 108 kilometrov pred Bratislavou čosi nezvyčajné. Po záľahe rôznych hudobných žánrov, ktoré sa naňho takmer v nepretržitom prúde valili zo všetkých staníc, odrazu zachytil v éteri zamatový ženský hlas, ktorý na neznámej frekvencii rozprával zvláštnou angličtinou čosi, čo ho upútalo. Započúval sa. Nevedel, kto je žena s príjemným hlasom, o čom rozprávanie je, pretože kým vyladil, podmanivé čítanie už prebiehalo.

Cestovala som krajinou kdesi v strede Európy. Bol krásny, slnečný deň a na diaľnici bolo málo áut. Navádzací systém zmĺkol, odbočka na Viedeň, ktorá sa pred Brnom odpája z diaľnice, mala prísť až o necelých sto kilometrov. Tešila som sa, že o niekoľko hodín budem na viedenskom letisku, odkiaľ sa cez londýnsky Heathrow dostanem do Káthmandu v mojom rodnom Nepále.

„Zaujímavé,“ pomyslel si Michal. „Aj my o pár týždňov letíme z Viedne cez Londýn do Pekingu a potom do Tibetu a Nepálu.“ Signál na niektorých miestach vypadával. Vtedy pridal plyn, aby mu z nezvyčajného rozprávania uniklo čo najmenej. Slová sa na miestach, kde bol signál slabší, občas strácali. Mal pocit, akoby neznámy režisér organizoval jeho cestovanie tak, aby úmyselne počul len niektoré časti z vysielania a zároveň ich vnímal sprítomnene. Tajomný hlas pokračoval. V Číne mal istý nosič vody na drevenej tyči, ktorú nosil na pleciach, dve vedrá. Na jednom vedre bola prasklina a druhé bolo dokonalé. Vždy pyšne nieslo plnú dávku vody a posmievalo sa druhému, z ktorého počas cesty polovica vody vytiekla. Po istom čase prasknuté vedro oslovilo nosiča. „Hanbím sa, že nie som dokonalé a voda zo mňa vyteká.“ Nosič mu odpovedal. „Všimol si si, že kvietky rastú iba na tvojej strane chodníka? To preto, lebo som tvoj nedostatok využil a semená kvetov som nasial na tvoju stranu. Ľudia chodia a zbierajú kvety, ktoré rastú iba vďaka tvojej nedokonalosti. Kvety im rozjasňujú tváre, dávajú im farby a vône. Dokonalé vedro si poctivo plní úlohu, na ktorú bolo určené, ale ty si dokázalo svoju nedokonalosť pozitívne využiť. Ono hasí ľuďom smäd telesný, ty hasíš ľuďom smäd duchovný. Všetko je tak, ako má byť.

Pri zjazde do kotliny v okolí Brna sa počasie zrazu zmenilo. Nečakane sadli chumáče hmly, slnko sa stratilo za mrakmi. Z oblohy sa spustil slabý dážď, kdesi v diaľke zahrmelo. Prešiel okolo nákupného centra a pokračoval smerom na Bratislavu. Nálada sa mu čudne zmenila. Hlavou mu začali víriť myšlienky, akiste ovplyvnené tým, čo počúval.

Uvedomila som si, že môj európsky pobyt sa končí, takmer všetko, čo bolo potrebné, som zariadila a môžem sa pokojne vrátiť domov. Ešte som mala splniť poslednú úlohu mojej európskej cesty. Pozhovárať sa s Ním. Bola som nezvyčajne nervózna. Možno preto, lebo signálne svetielko benzínovej nádrže už dlhšie svietilo.

Michal očami úporne sledoval prerušovanú čiaru, ktorá mizla v hmle, a takmer kŕčovito počúval rozprávanie neznámej ženy, ktoré sa vo vlnách éteru strácalo a približovalo rovnako, ako sa mu pred očami strácali a približovali vlny Egejského mora pri Iraklione, kde pred pár rokmi strávil s Marikou najkrajšie chvíle života.

Spomalila som a vďaka tomu som zbadala značku, oznamujúcu, že k benzínovému čerpadlu s parkoviskom sú ešte dva kilometre. Stihla som si všimnúť červeno-modré farby budovy benzínovej stanice. Natankovala som plnú nádrž a zastala na vzdialenom, opustenom konci parkoviska. Vypla som motor, svetlá aj rádio. Parkovisko bolo zaliate hmlou, vládlo na ňom úplné ticho. Zdalo sa mi, akoby z hmly prichádzalo krákanie vrán. Sklopila som operadlo sedadla, pohodlne som sa natiahla a snažila som sa upokojiť. Zatvorila som oči, zhlboka som dýchala a začala som odriekať mantru, ktorá vždy v podobných situáciách zaberie. Óm mani padme húm... Óm mani padme húm... O čo väčšmi som sa na mantru a meditáciu sústreďovala, o to som bola nepokojnejšia. Mala som čudný pocit, akoby ma niekto sledoval. Stlačila som páku pod sedadlom, máličko som sa nadvihla a v spätnom zrkadle som v hmle zbadala siluetu auta. Vôbec som ho nepočula prichádzať.

Signál sa začal strácať a Michal prudko stláčal gombík oscilátora, aby zvuk zosilnel. Na chvíľočku sa obnovil, ale vzápätí znovu zoslabol. Bože daj, nech príde dajaké parkovisko, úpel v duši, keď sa zrazu v hmle vynorila značka ohlasujúca benzínovú stanicu. Na priečelí stanice si všimol na modro-červenom podklade nápis BENZINA. Snažil sa pohybovať vozidlom tak, aby znovu zachytil signál. Parkovisko bolo dlhé a končilo sa takmer v poli. Na mieste, kde signál opäť zosilnel, zastal. Zvýšil zvuk a započúval sa do tajomného ženského hlasu. Zdalo sa mu, akoby odkiaľsi prichádzalo krákanie vrán.

Vedela som, že z auta za mnou vystúpi muž, ktorého som mala stretnúť. Tak mi to v Káthmandu povedal môj niekdajší kráľovský otec Taba.

Michal počúval a privretými očami sledoval parkovisko pred sebou. Odrazu si všimol siluetu auta, ktoré stálo pred ním. Zdalo sa mu, že sa v ňom ktosi pohol. Hoci rozprávanie z rádia bolo nezvyčajne vzrušujúce, čosi ho priťahovalo k autu pred ním ako magnet. Vystúpil a opatrne k nemu podišiel. Spustil sa dážď. Nazrel do vozidla. Za volantom sedela žena. Mala na hlave tmavomodrú šatku, spod ktorej jej vytŕčali ónyxové vlasy, a hľadela naňho čiernymi očami.

2. KAPITOLA 
Enneagram

Keď tie oči zbadal, stiahlo mu hrdlo. Pripomenuli mu oči Mariky. Prvej, ktorá umrela, i tej druhej, ktorá ho čakala v Bratislave. Na niekoľko sekúnd mu zišlo na um, či by sa predsa len nemal vrátiť do svojho auta a pokračovať v ceste, ale žena ho priam magicky priťahovala. V zopár sekundách mu prebehol mysľou tridsaťročný spoločný život s Marikou. Najkrajším okamihom v ňom bolo narodenie dcéry pred dvadsiatimi deviatimi rokmi. Obaja sa bez váhania zhodli na jej mene, hoci nebolo v oficiálnom zozname, a tak museli žiadať výnimku na vtedajšom národnom výbore. Meno pochádza z nemeckého adalheidis – noblesná, ušľachtilá. Mariku v spoločnosti síce nazýval manželkou, ale v skutočnosti sa nikdy nevzali. Sobáš považoval za formalitu, ktorú si vymyslela cirkev, podobne ako krst. Matka ho dala pokrstiť bez jeho vedomia, keď mal deväť dní.

Marika mu v prvých rokoch ich vzťahu naznačovala, že by nemala námietky proti svadobnému obradu, ukazovala mu modely svadobných šiat v Burde, ktorú jej nosieval z vtedajšieho Západu, kam smel v socialistických časoch so svojou rockovou skupinou ako jeden z mála československých občanov cestovať. Jej dobrá kamarátka bola krajčírka a dokázala by podľa západonemeckej predlohy ušiť navlas rovnaké. Jeho však inšpiratívny časopis nechával chladným, usmieval sa a ubezpečoval ju, že ju nikdy neopustí.

Kým Michal trávil čas na zájazdoch, Marika vodila Adelaidu do školy, na športové krúžky, na neďaleký vrch nad mestom, kde neskôr talentovaná dcéra dosahovala svoje prvé lyžiarske úspechy. Po zmene režimu mohla Marika s Michalom cestovať kedykoľvek a kamkoľvek, ale už sa jej akosi nechcelo. Keď sa Michal stal poslancom parlamentu, jeho spevácke a skladateľské aktivity výrazne oslabli a dominantným záujmom sa mu stala politika.

Prednedávnom čakal na Mariku pred nákupným centrom. Otvoril si knihu, ktorá sa povaľovala spolu s inými na zadnom sedadle auta. Vždy mával v aute niekoľko kníh pre prípad, že by musel niekde čakať alebo by vznikla dopravná zápcha. Ani nevedel, kedy tu pribudla táto. Enneagram. Ennea znamená po grécky deväť a gram model. Podľa tohto dávneho učenia má každý človek svoje životné osobnostné číslo. Zistí ho tak, že spočíta číslice svojho dátumu narodenia, a ak je súčet dvojmiestny, následne zráta i tieto čísla – a dostane svoje osobnostné číslo. Narodil sa 27. 9. 1953. Zvláštne, že deviatku vykazovala každá časť dátumu jeho narodenia. Usmial sa nad touto zvláštnou zhodou. Vzrušene začal sčítavať dátum narodenia Mariky. Narodila 9. 9. 1953. Jej osobnostným číslom bola tiež deviatka. Adelaida sa narodila 18. 9. 1980. Aj jej osobnostné číslo bola deviatka...

Strhol sa. Ktosi mu klopal na okno. Pri aute stála Marika s plnými rukami nákupných tašiek a milo sa naňho usmievala. Vtedy mu zišlo na um, že je to vlastne druhá Marika jeho života.

3. KAPITOLA 
Kumari

V diaľke zahrmelo, na oblohe sa začali súboje bleskov, na parkovisko sa spustil prudký dážď. Žena cez oblok auta videla rozmazanú tvár muža, po ktorej stekali z čiernych vlasov kvapky. Je to on. Naznačila mu, aby prešiel na pravú stranu. Mala pocit, akoby zaváhal, a tak otvorila dvere. Zmoknutý vstúpil. Sebavedomie mu nechýbalo. Vedel, že je športový typ, vek mu bežne odhadujú na šyridsaťpäť. Ešte netušil, že táto žena nič neodhaduje, ale vie. Pozrel na ňu, vzápätí však zrak sklopil.

„Dobrý deň. Prepáčte, že obťažujem, mal som pocit, že potrebujete pomoc...“ začal rozpačito.

„I do not understand,“ usmiala sa.

„Prepáč, mal som pocit, že potrebuješ pomoc,“ odvetil po anglicky.

„Podľa čoho tak usudzuješ?“

„Že si ma vpustila dnu.“

„Ako si vedel, že ťa vpustím?“

„Nevedel som.“ Potom sa usmial. „Ty si vedela, že ma vpustíš?“

„Vedela, Mahál.“

„Mahál? Kto je Mahál?“ spýtal sa.

Neznáma žena sa zahľadela pred seba, chvíľu premýšľala, akoby zvažovala, čo z tajomstva, ktoré vie zatiaľ len ona a zopár vyvolených, mu má prezradiť. Jej hlas sa mu zdal navlas rovnaký ako hlas neznámej ženy z rádia. Pomaly si zložila šatku. Objavila sa Ona, neuveriteľná, dokonalá nádhera. Čierne vlasy, lesknúce sa ako ónyx, začesané a skrútené na zátylku. Akoby videl pred sebou obe svoje Mariky. V strede čela mala malú, nenápadnú bodku.

„Mahál je pôvodný výraz, z ktorého vzniklo meno Michal.“ Spozornel. „Si Mahál, ten, ktorý miluje. A lásku stelesňuje Kumari.“

„Som Michal a neviem, kto je... Kumari?“

„Mahál je predchodcom Michala. Si potomkom slávneho chaldejského kráľa Nabukadnezara II., ktorý vládol v Babylone v čase, keď sa v nepálskom Lumbiní na úpätí Himalájí narodil kráľovnej Máji a kráľovi Šuddhódanovi Gautamovi z rodu Šákjov, syn. Dostal meno Siddhártha, čo znamená »ten, ktorý dosiahol cieľ«. Siddhár tha žil v prepychu, no keď mal dvadsaťosem rokov, podarilo sa mu dostať von z kráľovského paláca. Vtedy spoznal smrť, choroby a utrpenie. Rozhodol sa pomôcť ľuďom a vrátiť ich na cestu šťastia. Keď dosiahol osvietenie, sám seba začal nazývať Budha, čo znamená Prebudený. Vraj to poznať aj vo vašom jazyku.“

Žena v aute hovorila a jej slová mu pripadali ako ruky, ktoré sa vkrádajú do jeho duše a pomaly vyťahujú z jeho vnútra dávne tajomstvo. Čím viac ju počúval, tým viac bol v stave akejsi extázy. Hľadel na dokonalú rovnováhu krásy fyzickej a duševnej. Po celý čas sa ponáral do ženiných očí. Boli to oči jeho lásky Mariky. Mal nástojčivý pocit, že ten hlas pozná.

„Takže buď pozdravený, Mahál,“ chytila ho jemne za ruku.

„Ty si... Kumari?“ Prikývla. „Prečo si sem prišla?“

Dlho naňho hľadela v napätí, či nespozná aspoň jednu črtu jej tváre. Michal premýšľal, kde už podobný úsmev videl. „Aby som sa stretla s človekom, ktorý nastolí rovnováhu, Michal.“

4. KAPITOLA 
Marika

So svojou prvou Marikou sa Michal stretol v prvej triede základnej školy. Bolo to najkrajšie dievča v triede a všetci spolužiaci boli do nej zaľúbení. Jej krásu zvlášť zvýrazňovalo malé materské znamienko uprostred čela. Bývala priamo oproti škole, a preto prichádzala na vyučovanie vždy posledná. Triedu mali na prízemí. Za celých deväť rokov základnej školy ju nezmenili. Prvé štyri ročníky sedela pred ním v predposlednej lavici. Z poslednej lavice mal prehľad o spolužiakoch, ktorí jej potajomky kládli na lavicu lístočky s vyznaniami lásky. Najväčšou výhodou miesta v poslednej lavici však bolo, že len z neho bolo vidieť na bránu domu, v ktorom Marika bývala. Bol jediný, kto presne vedel, kedy triedna bohyňa vyšla z domu. Počkal minútku, odstránil lístočky a na lavicu položil svoje vyznanie lásky. „Milujem Mariku, Milujem Mariku, Milujem Mariku...“ boli zvyčajné slová, ktoré jej písal a ktoré si v duchu stále opakoval. Kým jeho suverénnejší spolužiaci nenápadne obchytkávali v prítmí chodby do telocvične jarné prsia spolužiačok, jeho pri pohľade na Marikine prsia napadali básne, ktoré doma potajomky zhudobňoval. Od istého času na niektorých hodinách telocviku necvičievala, hoci bola vychýrenou športovkyňou. Skúsenejší chlapci Michala potmehúdsky informovali, že dostala menštruáciu. Nevedel, čo to je, a keď sa na to spýtal mamy, iba nervózne odvrkla – s tým, že sa akosi privčas zaujíma o takéto veci. S týmto slovom sa vtedy Michalovi spájalo čosi tajomné. Zatváral sa v malej izbietke a pod jej fotografiu, ktorú vzal z nástenky s najlepšími žiakmi triedy, písal drobnými, plachými písmenami: „Milujem Mariku... Milujem Mariku... Milujem Mariku.“ Opakoval si tieto slová donekonečna. Marikumariku marikumari... kumari...kumari...kumari... Podobne ako iní chlapci v jeho veku, tiež sa bál prezradiť svetu meno svojej lásky, a tak do svojho tajného zošita napísal Kumari, láska moja.

Keď sa raz počas školského výletu ukryli pred búrkou do starého vojenského bunkra, ocitol sa spolu s Marikou v jednom z nenápadných výklenkov s hŕbou starých kartónov, na ktoré si sadli. Vonku pršalo a šľahali blesky, ale v bunkri bolo sucho a bezpečne. Keď jeden z bleskov udrel kdesi neďaleko, ozval sa ohlušujúci úder. Marika sa k nemu nevdojak pritúlila. Objal ju. Ďalší hrom bol vítanou zámienkou, aby si ju privinul tuhšie. Nebránila sa. Sedeli dlhú chvíľu v rozpačitom objatí. Obrátila sa k nemu, hľadel do jej čiernych očí a bozkával jej ónyxové vlasy. Nevšimli si, že búrka prestala, ale vo chvíli, keď sa im ústa dostali do blízkosti, z ktorej by sa už nemalo dať vrátiť, vstrčila sa do výklenku učiteľkina hlava a oznámila, že je po daždi a pokračujú vo výlete.

Začiatkom šiestej triedy postrehol, že jej opuchajú pery, hrdlo a postupne aj ramená, tvár, viečka. Sčervenela jej koža od kĺbikov na prstoch až po lakte. Prestala chodiť do školy, hospitalizovali ju. Keď sa učitelia vyjadrovali o jej chorobe, tváre im zvážneli. Písal jej básne, ale hanbil sa ísť za ňou do nemocnice. Tak si na nemocničnej budove vybral jeden oblok, o ktorom predpokladal, že za ním leží, a recitoval jej pod ním svoje básne. Keď už bola v nemocnici druhý mesiac, našiel medzi ospravedlnenkami, ktoré si ich triedna zabudla na stole, aj Marikinu.

Stálo tam, že pacientka Mária B. má dermatomyozitídu. Podarilo sa mu zistiť, že ide o veľmi zriedkavé, vážne zápalové ochorenie, pri ktorom nadmerná aktivita imunitného systému poškodzuje vlastné tkanivá, najmä kožu a svaly, ale aj orgány tela – srdce, pľúca, hrubé črevo, oči a nervový systém. Je to choroba veľmi nebezpečná a jej záverom často býva exitus. Čo slovo exitus značí, sa spýtal strýka Jána, rodine blízkeho človeka, o ktorom vedel, že sa chcel stať kňazom, ale z dajakého dôvodu sa ním ešte nestal. Dozvedel sa, že smrť. Michal sa dovtedy nikdy nemodlil, ale poprosil strýka, aby mu priniesol dajaké modlitby.

Jednej noci, deň po Mikulášovi, nemohol spať. Prudká víchrica vrhala do obločníc masy dažďa so snehom. Strhla sa búrka, na začiatok zimy nezvyčajná, blesky pretínali decembrovú oblohu. Zdalo sa mu, akoby kdesi v diaľke krákali vrany, čo mu teraz tiež pripadalo nezvyčajné. Zažal lampu na svojom stolíku a začal písať kostrbatým písmom. Písal a mal pocit, akoby to nepísal on, ale akoby mu ruku viedol ktosi neznámy, majestátny a láskyplný. Písal a pred očami mal chrám biely zvonku i zvnútra, ktorým kráča Marika v svadobných šatách, vedľa nej on; mama a otec, ktorého nepoznal, im mávajú a chrámom znie jeho pieseň. Položil pero. Čítal si báseň znovu a znovu. Tak ti sľubujem, že budem tvoj, aj ty, láska moja, pri mne stoj. V dobrom i zlom jak pôjdu letá, dnes, zajtra i na konci sveta.

Do toho zaspal. Staručké nástenné hodiny odbili tretiu. „Je to nádherná pieseň,“ povedala. Obzrel sa. Za ním stála Marika. „Ako sa volá?“

„Sľub.“

„Ďakujem ti.“

Keď sa ráno zobudil, strechy, ulice, chodníky, ľudia aj duše boli prikryté prvým tohoročným snehom. Obliekol sa, naraňajkoval, vzal školskú tašku a náhlil sa do školy. Predstavoval si, ako pôjde popoludní pod Marikin nemocničný oblok, vhodí jej doň snehovú guľu a v nej báseň.

Krátko pred koncom vyučovania vošiel do triedy riaditeľ. Hlas sa mu chvel. Oznámil deťom, že dnes ráno o tretej hodine Marika umrela. Mala jedenásť rokov.

Koniec ukážky