Start

Dan Brown

DIGITAL FORTRESS

Copyright © 1998 by Dan Brown

Translation © 2005, 2015 by Otto Havrila

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015 by Ikar

Z anglického originálu Digital Fortress

(St. Martin Press, New York 1998) preložil Otto Havrila.

Redigovala Natália Holinová.

Korigovala Jana Holková.

Obálku navrhol Emil Křižka, upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 733. publikáciu v elektronickej podobe.

V Ikare prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4317-0

Venujem rodičom...

svojim mentorom a hrdinom

POĎAKOVANIE

Poďakovanie dlhujem: svojim editorom v St. Martin’s Press Thomasovi Dunnovi a mimoriadne talentovanej Melisse Jacobsovej; svojim newyorským agentom Georgeovi Wieserovi, Olge Wieserovej a Jakovi Elwellovi; všetkým, ktorí rukopis čítali a nejakým spôsobom prispeli k jeho napísaniu, a predovšetkým svojej žene Blythe za jej nadšenie a trpezlivosť.

V tichosti sa musím poďakovať aj dvom bezmenným bývalým kryptológom z NBÚ, ktorí mi anonymne poslali svoje neoceniteľné poznámky. Bez nich by som túto knihu nenapísal.

ÚVOD

PLAZA DE ESPAÑA

SEVILLA , ŠPANIELSKO

11.00 hod.

Vraví sa, že v prítomnosti smrti sa človeku všetko vyjasní; Ensei Tankado teraz vedel, že je to pravda. Ako sa držal za hruď a s bolesťou padal na zem, uvedomil si, akej hroznej chyby sa dopustil.

Objavili sa akísi ľudia, stáli nad ním, usilovali sa mu pomôcť. Ale on nechcel, aby mu pomáhali – na to už bolo prineskoro.

Chvejúc sa zodvihol ľavú ruku a roztiahol prsty. Dívajte sa na moju ruku! Tváre naňho civeli, bolo však jasné, že nechápu.

Na prste mal zlatý prsteň s vyrytým nápisom. Na okamih sa zaleskol v andalúzskom slnku. Ensei Tankado vedel, že je to posledné svetlo, ktoré vidí.

1

Boli v Smoky Mountains vo svojej obľúbenej izbe s raňajkami. David stál nad ňou a usmieval sa. „Tak čo povieš?

Paráda, nie? Vydáš sa za mňa?“

Ako naňho hľadela z postele s nebesami, vedela, že je ten pravý. Navždy. Ako hľadela do jeho hlbokých zelených očí, kdesi v diaľke začal ohlušujúco vyzváňať akýsi zvon. To ho odohnalo. Načiahla sa za ním, ale siahla už len do prázdna.

Susan Fletcherovú vytrhlo zo sna zvonenie telefónu. Prudko si vydýchla, posadila sa na posteli a naslepo nahmatala slúchadlo. „Haló?“

„Susan, tu je David. Zobudil som ťa?“

Usmiala sa a znova sa zvalila na posteľ. „Práve sa mi o tebe snívalo. Neprídeš sa ku mne pritúliť?“

Zasmial sa. „Vonku je ešte tma.“

„Mmm,“ zapriadla zmyselne. „Určite príď. Kým zamierime na sever, chvíľku si poležíme.“

David si sklamane vzdychol. „Práve preto ti volám. Kvôli tomu výletu. Musíme to odložiť.“

Susan akoby obliali studenou vodou. „Čože?!“

„Je mi to ľúto. Musel som odísť z mesta. Vrátim sa zajtra. Môžeme vyraziť hneď ráno. Budeme mať ešte dva dni.“

„Ale veď si už rezervoval izbu,“ namietla urazene. „Našu starú izbu v Stone Manor.“

„Ja viem, ale...“

„Dnešný večer mal byť mimoriadny – oslava nášho polročného výročia. Hádam si ešte spomínaš, že sme sa zasnúbili?“

„Susan.“ Vzdychol si. „Teraz naozaj nemám čas to rozoberať, čakajú na mňa v aute. Zavolám ti z lietadla a všetko ti vysvetlím.“

„Z lietadla?“ spýtala sa. „Čo sa deje? Prečo by univerzita...“

„Univerzita s tým nič nemá. Neskôr ti zavolám a vysvetlím ti to. Naozaj už musím ísť; volajú ma. Ozvem sa ti. Sľubujem.“

„David!“ skríkla. „Čo sa...“ Ale už bolo neskoro. Položil.

Susan Fletcherová ležala niekoľko hodín na posteli a čakala na Davidov telefonát. Ale telefón už nezazvonil.

Popoludní skľúčene sedela vo vani. Ponorila sa do mydlovej vody a usilovala sa zabudnúť na Stone Manor i na celé Smoky Mountains. Kde môže byť? premýšľala. Prečo nezavolal?

Voda postupne chladla, až bola naostatok celkom studená. Už chcela vyjsť z vane, keď zabzučal jej bezšnúrový telefón. Bleskovo sa narovnala a schmatla slúchadlo ležiace pri vani, až voda vyšplechla na zem.

„David?“

„Tu je Strathmore,“ odvetil hlas.

Klesla naspäť do vody. „Ach.“ Nedokázala zakryť sklamanie. „Dobrý deň, pán veliteľ.“

„Čakali ste dakoho mladšieho?“ Hlas sa tlmene zasmial.

„Nie, pane,“ odvetila v rozpakoch. „Tak to nie je...“

„Ale je.“ Zasmial sa. „David Becker je dobrý chlap. Strážte si ho.“

„Ďakujem, pane.“

Veliteľov hlas odrazu sprísnel. „Susan, volám vám, lebo vás tu potrebujem. Okamžite.“

Usilovala sa sústrediť. „Je sobota, pane. V sobotu zvyčajne ne...“

„Viem,“ prerušil ju pokojne. „Je to mimoriadna udalosť.“

Posadila sa. Mimoriadna udalosť? Toto slovné spojenie z úst veliteľa Strathmora ešte nepočula. Mimoriadna udalosť? V Kódovacom oddelení? To si nevedela ani predstaviť.

„Á-áno, pane.“ Odmlčala sa. „Budem tam čo najskôr.“

„Už teraz je neskoro.“ Strathmore zavesil.

Susan Fletcherová stála zabalená do uteráka a voda z nej kvapkala na úhľadne poskladané oblečenie, ktoré si pripravila včera večer – krátke turistické nohavice, sveter na chladné večery v horách a novú luxusnú spodnú bielizeň, ktorú si kúpila na noci s Davidom. Skľúčene podišla k šatníku, aby si vybrala čistú blúzku a sukňu. Mimoriadna udalosť? V Kódovacom oddelení?

Ako schádzala po schodoch, uvažovala, ako sa mohol dnešný deň tak strašne pokaziť.

Bola odhodlaná na to prísť.

2

Deväťtisíc metrov nad mŕtvolne pokojným oceánom David Becker nešťastne civel cez malé okrúhle okienko Learjetu 60. Povedali mu, že z lietadla sa nesmie telefonovať, a tak nemohol Susan zavolať.

„Čo tu vlastne robím?“ zamrmlal pre seba. Odpoveď však bola prostá – určitým ľuďom jednoducho nedokázal povedať nie.

„Pán Becker,“ zapraskalo v reproduktore, „o pol hodiny sme na mieste.“

Skrúšene kývol neviditeľnému hlasu. Skvelé. Zatiahol záves a pokúšal sa zaspať. Ale Susan mu neschádzala z mysle.

3

Susanino volvo zastavilo v tieni trojmetrového plota s ostnatým drôtom. Na strechu auta položil ruku mladý strážca.

„Preukaz totožnosti, prosím.“

Susan poslúchla a pripravila sa na zvyčajné polminútové čakanie. Dôstojník prešiel jej kartičkou skenerom napojeným na počítač. Napokon zdvihol zrak. „Ďakujem, slečna Fletcherová.“ Takmer nebadane dal znamenie a brána sa otvorila.

Celú procedúru si zopakovala o necelý kilometer ďalej pri rovnako impozantnom elektrickom plote. Poďme, poďme, chlapci... Veď som tu bola už hádam miliónkrát.

Keď sa priblížila k poslednému kontrolnému stanovišťu, územčistý strážnik s dvoma vlčiakmi a samopalom sa krátko pozrel na poznávaciu značku jej auta a mávol rukou, že môže ísť. Ďalších dvestopäťdesiat metrov prešla po Psej ceste a zastavila na parkovisku C, vyhradenom pre zamestnancov. Neuveriteľné, pomyslela si. Dvadsaťšesťtisíc zamestnancov a dvadsaťmiliardový rozpočet; človek by si myslel, že to jeden víkend zvládnu aj bezo mňa. Zaparkovala na rezervovanom mieste a vypla motor.

Keď prešla cez upravenú záhradnú terasu a vošla do hlavnej budovy, absolvovala ďalšie dve kontroly a napokon sa dostala k chodbe bez okien, vedúcej do novopostaveného krídla. V ceste jej stál hlasový skener.

NÁRODNÝ BEZPEČNOSTNÝ ÚRAD (NBÚ)

KRYPTOGRAFICKÝ ÚSTAV

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZANÝ

Ozbrojený strážnik zdvihol zrak. „Brý deň, slečna Fletcherová.“

Ustato sa usmiala. „Ahoj, John.“

„Nečakal som, že sa tu dnes objavíte.“

„To ani ja.“ Sklonila sa k parabolickému mikrofónu.

„Susan Fletcherová,“ povedala zrozumiteľne. Počítač okamžite potvrdil kmitočet jej hlasu a brána sa s cvaknutím otvorila. Vošla dnu.

Ako kráčala po betónovej dlážke, strážnik ju musel obdivovať. Všimol si, že v orieškovohnedých očiach má dnes akýsi neprítomný výraz, no líca sa jej červenejú sviežosťou a gaštanové, po plecia dlhé vlasy akoby si vyfénovala len pred chvíľou. Ostávala po nej slabá vôňa Johnson’s Baby Powder. Oči mu neovládateľne kĺzali po celej dĺžke jej štíhleho tela – od bielej blúzky, cez ktorú slabo presvitala podprsenka, cez hnedožltú sukňu po kolená až k jej nohám... k nohám Susan Fletcherovej.

Také nohy, a pritom má IQ stosedemdesiat. Neuveriteľné, pomyslel si.

Dlho za ňou hľadel. Keď napokon zmizla v diaľke, pokrútil hlavou.

Na konci chodby sa Susan ocitla pred kruhovými, akoby trezorovými dverami. Obrovskými písmenami bolo na nich napísané: KÓDOVACIE ODDELENIE.

S povzdychom zdvihla ruku k elektronickej klávesnici zabudovanej do steny a vyťukala svoj päťmiestny PIN kód. Po niekoľkých sekundách sa dvanásťtónová oceľová doska začala otáčať. Usilovala sa sústrediť, ale stále musela myslieť na Davida.

David Becker. Jediný muž, ktorého kedy milovala. Ako najmladší riadny profesor na Georgetownskej univerzite a skvelý odborník na cudzie jazyky bol v akademickom svete vlastne známou osobnosťou. Keďže mal vrodenú vizuálnu pamäť a cudzie jazyky boli jeho láskou, okrem španielčiny, francúzštiny a taliančiny ovládal aj šesť ázijských dialektov. Vysokoškolské posluchárne, v ktorých prednášal o etymológii a lingvistike, bývali natrieskané, a ak chcel odpovedať na všetky otázky, pravidelne musel prekračovať čas vyhradený na prednášku. Rozprával zasvätene a zapálene, očividne si nevšímajúc zbožňujúce pohľady študentov, a najmä študentiek.

Bol to počerný, mocný, mladý tridsaťpäťročný chlapík s ostrozelenými očami a prenikavým intelektom. Silné čeľuste a prísne črty Susan pripadali ako vytesané z mramoru. Jeho kolegom nešlo do hlavy, ako sa tento vyše stoosemdesiat centimetrov vysoký chlap môže tak rýchlo pohybovať po squashovom ihrisku. Po zápase, ktorý sa pre jeho súpera vždy skončil debaklom, sa najprv trochu schladil, pričom si hlavu so šticou hustých čiernych vlasov ponoril do fontány, a potom celý mokrý pozval svojho protivníka na ovocný koktail so sendvičom.

Davidov učiteľský plat bol ako plat všetkých mladých profesorov skromný. Občas, keď si bolo treba obnoviť členstvo v squashovom klube alebo si musel dať urobiť nový výplet na svojej starej rakete Dunlop, privyrábal si prekladaním pre vládne úrady vo Washingtone a jeho okolí. Práve pri jednej z týchto bokoviek sa zoznámil aj so Susan.

Bolo svieže chladné jesenné ráno, keď sa vrátil z behania do svojho trojizbového profesorského bytu a všimol si, že bliká odkazovač. Kým počúval odkaz, vypil fľašu pomarančového džúsu. Odkaz bol ako mnohé iné, ktoré dostával – akýsi vládny úrad ho žiadal, aby im prišiel o niekoľko hodín čosi preložiť. Čudné však bolo, že v živote o takej organizácii nepočul.

„Hovorili tomu Národný bezpečnostný úrad,“ vravel Becker svojim kolegom, keď sa s nimi telefonicky radil.

Odpoveď bola zakaždým rovnaká. „Myslíš Národnú bezpečnostnú radu?“

Becker si znova vypočul odkaz. „Nie. Hovorili o úrade.

Používali skratku NBÚ.“

„O takom dačom som jakživ nepočul.“

Nazrel do zoznamu vládnych úradov GAO, ale ani tam nič také nebolo. Zarazený zavolal jednému starému squashovému kamarátovi, bývalému politickému analytikovi, z ktorého sa stal odborný pracovník v Kongresovej knižnici. Keď si vypočul jeho vysvetlenie, bol šokovaný.

NBÚ nielenže existoval, ale bol považovaný za jednu z najvplyvnejších štátnych organizácií na svete. Už vyše pol storočia zhromažďoval elektronické spravodajské údaje z celého sveta a ochraňoval americké tajné informácie. O tom, že vôbec existuje, vedeli iba tri percentá Američanov.

„NBÚ,“ žartoval jeho kamarát, „znamená Neexistujúci bezpečnostný úrad.“

Becker s pocitom strachu a zároveň zvedavosti vyhovel žiadosti záhadného úradu. Odviezol sa autom šesťdesiat kilometrov k sídlu úradu, rozprestierajúcom sa na tritisícpäťsto ároch v zalesnených kopcoch Fort Meade v štáte Maryland. Keď absolvoval nekonečné bezpečnostné kontroly a dostal šesťhodinové, rukou napísané povolenie na vstup, odviedli ho do akejsi luxusnej výskumníckej budovy, kde mu povedali, že musí byť celé popoludnie „plne k dispozícii“ Kódovaciemu oddeleniu – elitnej skupine matematických maniakov, známych ako dešifrátori.

Prvú hodinu sa zdalo, že kryptológovia ani nevedia, že tam Becker vôbec je. Sedeli okolo obrovského stola a hovorili jazykom, aký v živote nepočul. Hovorili čosi o prúde šifier, sebaničiacich generátoroch, textových variantoch, protokoloch s nulovou výpovednou hodnotou, zjednocovacích bodoch. Becker sa len nechápavo díval a počúval. Čmárali symboly na grafický linajkový papier, hĺbali nad výstupmi z počítača a ustavične ukazovali na galimatiáš znakov, ktoré premietala premietačka nad ich hlavami.

Napokon jeden z nich vysvetlil, čo už Becker tušil. Nezrozumiteľný text bol kód – „zašifrovaný text“ – skupina číslic a písmen tvoriacich zakódované slová. Úlohou kryptológov bolo kód rozlúštiť a prečítať pôvodnú správu alebo „čistý text“. NBÚ zavolal Beckerovi, pretože sa nazdávali, že pôvodný text bol napísaný mandarínskou čínštinou; jeho úlohou bolo preložiť symboly dešifrované kryptológmi.

Celé dve hodiny sa usiloval dať dokopy nekonečný prúd mandarínskych symbolov. No zakaždým, keď im odovzdal preklad celého textu, kryptológovia len zúfalo krútili hlavami. Kód očividne nedával zmysel. Becker v snahe pomôcť poukázal na to, že všetky znaky, ktoré mu ukázali, majú jednu spoločnú vlastnosť – sú tiež súčasťou jazyka kanži. V miestnosti razom zavládlo ticho. Muž poverený dozorom, vycivený náruživý fajčiar menom Morante, sa k nemu neveriacky obrátil.

„Chcete povedať, že tieto symboly majú rozličný význam?“

Becker prikývol. Vysvetlil, že kanži je systém znakov japonského písma vychádzajúci z čínskeho písma. Mandarínsky preklad im poskytol preto, lebo ho oň požiadali.

„Kristepane.“ Morante si odkašlal. „Skúsme to teda s tým kanži.“

Zrazu všetko akoby zázrakom do seba zapadalo.

Na kryptológov to síce hlboko zapôsobilo, ale napriek tomu dávali Beckerovi prekladať znaky mimo ich pôvodného poradia. „Je to pre vašu bezpečnosť,“ povedal mu Morante. „Nebudete tak vedieť, čo prekladáte.“

Becker sa zasmial. Vzápätí si všimol, že nik iný sa nesmeje. Keď napokon rozlúštili celý text, Becker síce netušil, aké temné tajomstvá pomohol odhaliť, ale jedno bolo isté – NBÚ bral dešifrovanie vážne; suma na šeku v Beckerovom vrecku bola vyššia než celý jeho mesačný plat na univerzite.

Cestou späť prešiel cez niekoľko kontrolných stanovíšť v hlavnej chodbe a pred východom z budovy mu vošiel do cesty strážnik, ktorý mu podával telefón. „Pán Becker, počkajte, prosím, tu.“

„Čo sa stalo?“ Nečakal, že to tu bude trvať tak dlho, a už mal nepríjemný pocit, že príde neskoro na svoj pravidelný sobotný popoludňajší squashový zápas.

Strážnik pokrčil plecami. „Chce s vami hovoriť šéfka Kódovacieho oddelenia. Už je na ceste.“

„Šéfka?“ Becker sa zasmial. Takže v NBÚ uzrie ešte aj ženu.

„Nepozdáva sa vám to?“ ozval sa spoza neho ženský hlas. Obrátil sa a razom pocítil, že sa červená. Zabodol zrak do identifikačnej karty na jej blúzke. Šéfka Kódovacieho oddelenia NBÚ bola nielenže žena, ale navyše aj veľmi príťažlivá.

„Nie, nie,“ zajachtal. „Ja len...“

„Susan Fletcherová.“ Usmiala sa a podala mu útlu ruku. Prijal ju. „David Becker.“

„Gratulujem, pán Becker. Počula som, že ste dnes odviedli dobrú prácu. Smiem sa s vami o tom trochu pozhovárať?“

Zaváhal. „Pravdu povediac, ponáhľam sa.“ Dúfal, že to nebude od neho hlúpe, keď odmietne ponuku na rozhovor od šéfky najlepšieho spravodajského úradu na svete, ale squashový zápas sa začínal o tri štvrte hodiny a on si chcel udržať svoju povesť: David Becker nikdy nechodí na squash neskoro... do posluchárne možno občas, ale na squash nikdy.

„Bude to len chvíľočka.“ Susan Fletcherová sa usmiala.

„Tadiaľto, prosím.“

O desať minút bol už Becker v jedálni NBÚ a vychutnával dolky, brusnicový džús a príjemnú spoločnosť peknej hlavnej kryptologičky Susan Fletcherovej. Čoskoro mu bolo jasné, že táto tridsaťosemročná žena nemá také vysoké postavenie v NBÚ náhodou – bola jednou z najbystrejších žien, aké kedy stretol. Ako sa rozprávali o kódoch a ich lúštení, uvedomil si, že ledva stačí sledovať jej myšlienky – a bola to preňho nová a vzrušujúca skúsenosť.

Po hodine, keď už bolo jasné, že squashový zápas nestihne, a Susan nehanebne ignorovala zvonenie vnútropodnikového telefónu, sa museli obaja smiať. Obaja mali analytické myslenie a zdanlivo boli imúnni proti čomukoľvek iracionálnemu, no zatiaľ čo diskutovali o lingvistickej morfológii a naoko náhodných číselných generátoroch, cítili sa ako tínedžeri – bolo to pre nich vzrušujúce a zábavné.

Susan sa ani nedostala ku skutočnému dôvodu, prečo s ním chcela hovoriť – aby mu na skúšku ponúkla miesto v Ázijskom kryptografickom oddelení. Z toho, ako vášnivo mladý profesor hovoril o učiteľovaní, jej bolo jasné, že z univerzity neodíde. Rozhodla sa, že nebude kaziť náladu jemu ani sebe. Znova sa cítila ako vysokoškoláčka a chcela takou chvíľu zostať. A aj zostala.

Ich známosť sa rozbiehala pomaly a romanticky – boli to ukradnuté minútky uprostred povinností, dlhé prechádzky po kampuse Georgetownskej univerzity, večerné kávičky u Merluttiho, občasné prednášky a koncerty. Susan si uvedomila, že sa smeje častejšie, ako vôbec pokladala za možné. Zdalo sa jej, že David dokáže obrátiť na žart úplne všetko. Bolo to pre ňu priam vyslobodením z pracovného zaťaženia a napätia v NBÚ.

Jedno chladné jesenné popoludnie sedeli na tribúne futbalového štadióna a sledovali, ako georgetownské mužstvo dostáva výprask.

„Akému športu sa to vlastne venuješ?“ doberala si ho Susan. „Tenisu?“

Becker si vzdychol. „Squashu.“

Tvárila sa, že o takom dačom počuje prvý raz v živote.

„Podobá sa to na tenis,“ vysvetľoval, „ale ihrisko je menšie.“ Už ho štvala.

Rohový kop z kopačky ľavého krídelníka georgetownského mužstva smeroval za bránu a z obecenstva sa ozývali pokriky Fuj! a Hanba! Obrancovia sa náhlili naspäť k bráne.

„A ty?“ spýtal sa jej. „Venuješ sa nejakému športu?“

„Mám čierny pás v behaní po schodoch.“

Trochu sa zhrbil. „Dávam prednosť športom, v ktorých sa dá vyhrať.“

Usmiala sa. „Obaja v niečom vynikáme, však?“ Georgetownský hviezdny obranca odvrátil center a tribúny zajasali. Susan zašepkala Davidovi do ucha: „Lekár.“ Nechápavo sa k nej obrátil.

„Povedz, čo ti prvé zíde na um, keď počuješ slovo lekár.“ Nedôverčivo sa na ňu pozrel. „Máš na mysli slovné asociácie?“

„Bežný postup v NBÚ. Musím vedieť, s kým mám tú česť.“ Prísne si ho premeriavala očami. „Takže – lekár.“

Pokrčil plecami. „Seuss.“

Zamračila sa. „Dobre, skús toto... Kuchyňa.“ Nezaváhal ani na sekundu. „Spálňa.“ Zdvihla obočie. „Dobre, a teraz... ovca.“

„Črievko,“ odvetil okamžite.

„Črievko?“

„Hej. Z ovčieho črievka majú výplet na raketách najlepší hráči squashu.“

„Zaujímavé.“ Vzdychla si.

„Ako znie moja diagnóza?“ vyzvedal sa.

Chvíľu rozmýšľala. „Si detinský, sexuálne frustrovaný squashový maniak.“

Pokrčil plecami. „Znie to vierohodne.“

Takto to šlo niekoľko týždňov. Vysedávali nad zákuskami v malých lacných reštauráciách s celonočnou prevádzkou a Beckerove otázky nemali konca.

Kde študovala matematiku?

Ako sa dostala do NBÚ?

Ako je možné, že je taká očarujúca?

Susan sa začervenala a priznala, že dosť dlho bola pomerne škaredá. Keď už mala takmer dvadsať a stále bola vytiahnutá a nemotorná, teta Clara jej raz povedala, že Boh jej síce nenadelil krásy, ale vynahradil jej to bystrým umom. Čertovsky bystrým, pomyslel si Becker.

Vysvetlila mu, že o kryptografiu sa začala zaujímať už na nižšej strednej škole. Prezident počítačového klubu, vysokánsky ôsmak menom Frank Gutmann, jej napísal ľúbostnú báseň a zakódoval ju do čísel. Prosila ho, aby jej kód prezradil, ale Frank z koketérie odmietol. Vzala si kód domov a celú noc ho lúštila s baterkou pod perinou, až napokon prišla veci na koreň – každá číslica predstavovala jedno písmeno. Pozorne kód dešifrovala a s úžasom sledovala, ako sa naoko náhodné číslice menia na krásnu poéziu. Razom sa zaľúbila – nie však do Franka, ale do kódov a kryptografie.

Takmer o dvadsať rokov neskôr, keď na Univerzite Johna Hopkinsa získala hodnosť magisterky matematiky a vďaka štipendiu z Massachusettského technologického inštitútu študovala teóriu čísel, napísala dizertačnú prácu s názvom Kryptografické postupy, protokoly a algoritmy pre manuálové aplikácie. Navidomoči ju nečítal iba jej profesor; čoskoro nato jej totiž zavolali z NBÚ a poslali jej letenku.

O NBÚ vedeli všetci, čo pracovali v oblasti kryptografie; pracovali tam najlepší kryptológovia z celého sveta. Každú jar, keď sa súkromné firmy vrhali na najlepšie mladé mozgy prichádzajúce na trh s pracovnými silami a ponúkali im nehorázne platy a cenné papiere, NBÚ všetko pozorne sledoval, vytypoval si požadovaných ľudí a potom si ich jednoducho našiel a zdvojnásobil najlepšiu ponuku. Čo NBÚ chcel, to si kúpil. Susan, chvejúc sa očakávaním, odletela na washingtonské Dullesovo medzinárodné letisko, kde si ju vyzdvihol šofér z NBÚ, ktorý ju bleskurýchlo odviezol do Fort Meade.

Rovnaký telefonát malo toho roku aj štyridsaťjeden ďalších ľudí. Dvadsaťosemročná Susan bola najmladšia. A jediná žena. Ukázalo sa, že nejde ani tak o informatívne stretnutie ako o skúmanie jej povahových vlastností a inteligencie. Po týždni ju spolu s ďalšími šiestimi pozvali znova. Hoci váhala, pozvanie prijala. Skupinku okamžite rozdelili. Absolvovali individuálne širokospektrálne testy, skúmanie vlastnej minulosti, rozbor písma a hodiny a hodiny rozhovorov vrátane nahrávaných rozhovorov o ich sexuálnej orientácii a praktikách. Keď sa jej spýtali, či mala dakedy pohlavný styk so zvieraťom, mala sto chutí zdvihnúť sa a odísť, ale zadržala ju predstava, že bude pracovať na naozajstnej teórii kódov, vkročí do „Chrámu záhad“ a stane sa členkou najtajnejšieho klubu na svete – Národného bezpečnostného úradu.

Becker počúval jej rozprávanie ako zhypnotizovaný. „Naozaj sa ťa pýtali, či si mala pohlavný styk so zvieraťom?“

Pokrčila plecami. „Je to bežná metóda skúmania osobnosti.“

„A...“ Premáhal smiech. „Čo si povedala?“

Kopla ho pod stolom do nohy. „Že nie!“ Po chvíli dodala:

„A do včerajšej noci to aj bola pravda.“

V jej očiach bol David takmer dokonalý. Mal iba jednu nešťastnú vlastnosť: keď si šli niekam sadnúť, vždy chcel platiť on. Nemohla sa dívať na to, ako cáluje svoj celodenný plat za večeru pre dvoch, ale o tom, že by platila ona, nechcel ani počuť. Naučila sa neprotestovať, ale škrelo ju to. Zarábam toľko, že neviem, čo s peniazmi, pomyslela si. Ja by som mala platiť.

No odhliadnuc od jeho staromódneho zmyslu pre galantnosť mala pocit, že je priam ideálny. Bol súcitný, inteligentný, zábavný, a najmä sa úprimne zaujímal o jej prácu. Či išli do Smithsonovho inštitútu, bicyklovali sa alebo varili špagety v kuchyni u nej doma, David bol ustavične zvedavý. Odpovedala na všetky otázky, na ktoré vedela odpovedať, a on získal o NBÚ celkom slušný prehľad. To, čo sa dozvedel, ho fascinovalo.

Národný bezpečnostný úrad, založený prezidentom Trumanom presne o dvanástej hodine a jednej minúte 4.  novembra 1952, bol takmer päťdesiat rokov najtajnejšou spravodajskou službou na svete. Hlavný cieľ sedemstranovej doktríny bol jasný a stručný: chrániť komunikačné prostriedky americkej vlády a získavať informácie z komunikačných prostriedkov cudzích mocností.

Strecha hlavnej operačnej budovy NBÚ bola posiata vyše piatimi stovkami antén vrátane dvoch veľkých radarových, ktoré vyzerali ako obrovské golfové loptičky. Samotná budova zaberala obrovskú plochu – vyše osemnásť hektárov, dvojnásobok rozlohy sídla CIA. Vnútri bolo celkovo dvetisíc štyristo kilometrov telefónneho drôtu a pol druha hektára okien, ktoré sa nikdy neotvárali.

Susan povedala Davidovi aj o COMINT-e, výzvednom oddelení úradu s vari najvyššou hustotou odpočúvacích zariadení, satelitov a tajných agentov na štvorcový meter. Deň čo deň odpočúvali tisíce komuniké a rozhovorov z celého sveta a odosielali na dešifrovanie analytikom NBÚ. Rozhodnutia FBI, CIA i poradcov americkej zahraničnej politiky záviseli od spravodajských informácií NBÚ.

Becker bol ako zhypnotizovaný. „Dešifrovanie kódov? A čo s tým máš ty?“

Vysvetlila mu, že zachytené správy často pochádzajú od nebezpečných vlád, nepriateľských politických frakcií a teroristických skupín, z ktorých mnohé pracujú na území USA. Správy sú kvôli utajeniu zvyčajne zašifrované pre prípad, že by sa dostali do nesprávnych rúk – a vďaka COMINT-u sa zvyčajne aj dostali. Povedala Davidovi, že jej úlohou je skúmať kódy, vlastnou rukou, nie strojom ich rozlúštiť a dešifrované správy odovzdať NBÚ. Nebola to však celkom pravda.

Cítila sa trochu vinná, že svoju novú lásku klame, ale nemala na výber. Ešte pred pár rokmi to bolo inak, ale v NBÚ sa všetko zmenilo. Celý svet kryptografie sa zmenil. Jej nové povinnosti boli tajné dokonca aj pre najvyššie články moci.

„Kódy,“ povedal fascinovaný Becker. „Ako vieš, kde začať? Chcem povedať... ako ich vôbec dokážeš rozlúštiť?“

Usmiala sa. „Práve ty by si to mal najlepšie vedieť. Je to podobné, ako keď sa učíš cudzí jazyk. Text je pre teba spočiatku španielskou dedinou, ale keď pochopíš pravidlá určujúce jeho štruktúru, začne ti dávať zmysel.“

Ohromene prikývol. Chcel vedieť viac.

Rozhodla sa, že dá svojmu poslucháčovi minikurz kryptografie, pričom ako tabuľa jej poslúžili Merluttiho obrúsok a program koncertu. Začala so šifrovacou schémou Gaia Iulia Caesara zvanou „dokonalý štvorec“.

Caesar, vysvetľovala mu, bol prvý človek v dejinách, ktorý písal kódy. Keď mu nepriatelia začali zajímať poslov a kradnúť správy, vynašiel jednoduchý spôsob šifrovania svojich rozkazov. Písmená v texte správy premiestnil tak, že na prvý pohľad nedávala zmysel. Ale iba na prvý pohľad. Každá správa mala taký počet písmen, aby tvorila dokonalý štvorec – šestnásť, dvadsaťpäť, sto. Záviselo to od toho, akú dlhú správu chcel poslať. Svojich veliteľov tajne informoval, že keď správu dostanú, musia si ju prepísať do presného štvorca. Ak tak urobia a budú čítať písmená zhora nadol, dostanú zmysluplný text.

Caesarov spôsob premiestňovania písmen si časom osvojili aj iní ľudia a vylepšili ho, aby sa nedal tak ľahko rozlúštiť. Šifrovanie bez počítača dosiahlo svoj vrchol počas druhej svetovej vojny. Nacisti vymysleli záhadný kódovací stroj zvaný Enigma. Tento vynález sa podobal na staromódny písací stroj s pospájanými mosadznými rotormi, ktoré sa zložitým spôsobom otáčali a zmenili pôvodný text na zmäť naoko nezmyselných skupín znakov. Kód mohol rozlúštiť iba ten, kto mal ďalšiu Enigmu.

Becker počúval ako očarovaný. Z učiteľa sa stal žiak. Raz večer na študentskom predstavení Luskáčika mu

Susan dala rozlúštiť prvý kód. Celú prestávku sedel s perom v ruke a lámal si hlavu nad správou so štrnástimi znakmi:

KF NJ T ŤFCPV GBKO

Svitlo mu až pred začiatkom druhého dejstva, keď už zhasínali svetlá. Susan text zakódovala tak, že každé písmeno jednoducho nahradila nasledujúcim písmenom abecedy – áčko béčkom, béčko céčkom a tak ďalej. Chytro prepísal všetky písmená. Nikdy by mu nebolo napadlo, že šťastným ho môže urobiť päť obyčajných slabík:

JE MI S TEBOU FAJN

Rýchlo načmáral odpoveď a podal jej ju:

BK NOF

Susan sa rozžiarila tvár.

Becker sa musel smiať; mal tridsaťpäť rokov a srdce mu skákalo až kdesi v hrdle. Ešte nikdy ho tak nepriťahovala nijaká žena. Mala jemné európske črty a pokojné hnedé oči. Ak aj bola počas dospievania vycivená a nemotorná, teraz taká určite nebola. Odvtedy sa rozvinula do krásy – štíhla ako vŕbový prútik, vysoká, s pevnými prsami a rovným bruchom. David neraz žartoval, že je prvou modelkou na dámske plavky s doktorátom z aplikovanej matematiky a teórie čísel, ktorú kedy stretol. Ako bežali mesiace, obaja začali tušiť, že našli niečo, čo by im mohlo vydržať až do konca života.

Chodili spolu už takmer dva roky, keď ju David nečakane požiadal o ruku. Bolo to na víkendovom výlete v Smoky Mountains. Ležali na veľkej posteli s nebesami v Stone Manor. Vyhŕklo z neho, že nemá prstene. To mala na ňom najradšej – jeho spontánnosť. Dlho a tuho ho pobozkala. Objal ju a stiahol z nej nočnú košeľu.

„Chápem to ako súhlas,“ povedal a celú noc sa milovali pri ohni kozuba.

Tento čarovný večer sa odohral pred pol rokom – pred Davidovým povýšením na vedúceho Katedry moderných jazykov. Odvtedy to šlo s ich vzťahom dolu kopcom.

4

Dvere Kódovacieho oddelenia zapípali a prebrali Susan z ubíjajúceho snenia. Otočili sa do polohy otvorené, otáčali sa ďalej a o päť sekúnd sa mali zasa zatvoriť. Susan sa skoncentrovala a prekĺzla cez úzky otvor. Počítač zaznamenal jej vstup.

Hoci v Kódovacom oddelení od jeho dokončenia pred troma rokmi prakticky bývala, pohľad naň ju ešte vždy ohromoval. Hlavnú miestnosť tvoril obrovský kruhový priestor čnejúci do výšky piatich poschodí. Vrchol priesvitnej klenutej strechy dosahoval výšku tridsaťšesť metrov. Do kupoly z plexiskla bola zapustená polykarbonátová sieť – ochranný kryt schopný odolať výbuchu so silou dvoch megaton. Slnečné svetlo po prechode sklom kreslilo po stenách jemné čipky. Maličké čiastočky prachu sa vznášali nahor v širokých nebadateľných špirálach – zajatci výkonného deionizačného systému kupoly.

Steny miestnosti sa navrchu zreteľne klenuli a postupne, ako sa približovali na úroveň oka, boli takmer vertikálne. Boli decentne priesvitné a nepriesvitnú čiernu farbu nadobudli až tesne pri dlážke – jagavej šírave vyleštených čiernych dlaždíc s tajomným leskom, ktorý v človeku vyvolával nepríjemný pocit, že dlážka je priesvitná. Čierny ľad.

V strede dlážky sa ako obrovské torpédo dral na povrch stroj, kvôli ktorému bola postavená kupola. Jeho hladké čierne obrysy sa klenuli do výšky siedmich metrov. Zakrivený a hladký tam stál ako obrovská veľryba zamrznutá uprostred výskoku v ľadovom mori.

Bol to TRANSLTR, unikátne a najdrahšie počítačové zariadenie na svete – stroj, o ktorom NBÚ svätosväte tvrdil, že neexistuje.

Stroj podobne ako ľadovec deväťdesiat percent svojho objemu a sily ukrýval hlboko pod povrchom. Jeho tajomstvo bolo zamknuté v keramickom tele siahajúcom do hĺbky šiestich poschodí – v trupe podobnom rakete, obklopenom kľukatým bludiskom mostíkov, káblov a syčiacich výfukov z freónového chladiaceho zariadenia. Elektrické generátory hučali na trvalo nízkom kmitočte a vytvárali v Kódovacom oddelení strašidelnú atmosféru.

TRANSLTR vznikol podobne ako všetky veľké technické vynálezy z nevyhnutnosti. V osemdesiatych rokoch dvadsiateho storočia bol NBÚ svedkom revolúcie v telekomunikačných prostriedkoch, ktorá mala navždy zmeniť svet výzvedných spravodajských služieb, a to v podobe prístupu verejnosti k internetu. Presnejšie povedané v podobe e-mailu.

Zločinci, teroristi a špióni, ktorí vedeli, že im stále odpočúvajú telefón, privítali tento nový prostriedok celosvetovej komunikácie s otvorenou náručou. E-mail bol rovnako bezpečný ako tradičná pošta a rýchly ako telefón. Keďže prenos prebiehal v optických vláknach pod zemou a nikdy sa nedostal do vzduchu, nijako sa nedal zachytiť – aspoň sa tak zdalo.

V skutočnosti bolo zachytenie e-mailu fičiaceho po internete pre technických guruov NBÚ hračkou. Internet nevznikol len tak náhodou, ako si mnohí mysleli. Vytvorilo ho ministerstvo obrany o tri desaťročia skôr – obrovskú sieť počítačov ako bezpečný komunikačný nástroj vlády v prípade jadrovej vojny. Zamestnanci NBÚ boli starí internetoví profíci. Ľudia, ktorí robili nelegálne obchody a používali e-mail, rýchlo zistili, že ich tajomstvá nie sú až také súkromné, ako si mysleli. FBI, DEA, IRS a ďalšie americké spravodajské služby sa vďaka šikovným hackerom z NBÚ tešili z obrovského množstva zatknutých a odsúdených zločincov.

Pravdaže, keď používatelia počítačov na celom svete zistili, že americká vláda má otvorený prístup k ich elektronickej pošte, začali sa ozývať rozhorčené hlasy. Narušovanie súkromia pociťovali dokonca aj tí ľudia, ktorí si písali iba ako známi. Na celom svete začali programátori pracovať na tom, aby bol e-mail bezpečnejší. Tak sa zrodil verejný kódovací kľúč.

Tento kľúč bol vo svojej jednoduchosti geniálny. Tvoril ho bežný softvér domáceho počítača, ktorý načmáral osobné e-mailové správy tak, že boli nečitateľné. Používateľ mohol napísať list a nechať ho spracovať kódovacím softvérom a text prišiel príjemcovi ako zdanlivo nezmyselný, načisto nečitateľný kód. Ak sa niekto pokúsil správu zachytiť, na obrazovke sa mu objavila iba séria nezmyselných znakov.

Správa sa dala rozlúštiť iba tak, že ste použili odosielateľov „pakľúč“ – tajný rad znakov, ktorý fungoval ako PIN kód na bankovej karte. Pakľúče boli zväčša dlhé a zložité; obsahovali všetky informácie potrebné na to, aby kódovací algoritmus „vedel“, akú matematickú operáciu má urobiť, aby sa odoslaná správa objavila v pôvodnej podobe.

Používateľ mohol teraz poslať e-mail s pocitom bezpečia. Aj keby správu niekto zachytil, dešifrovať ju mohol iba v prípade, že má pakľúč.

V NBÚ to okamžite pocítili. Kódy, ktoré zachytili, už neboli jednoduché substitučné šifry, ktoré sa dali rozlúštiť s perom v ruke na kúsku papiera – boli to komplikované, počítačom vytvorené funkcie, ktoré pomocou teórie chaosu a najrozličnejších symbolov menili správy na zdanlivo nezmyselný galimatiáš.

Spočiatku boli používané pakľúče pomerne krátke a počítače NBÚ ich dokázali „uhádnuť“. Ak pakľúč tvorilo desať čísel, počítač bol naprogramovaný tak, aby vyskúšal všetky možnosti od 0 do 9999999999. Skôr či neskôr počítač narazil na správny sled číslic. Táto metóda založená na princípe pokusu a omylu bola známa ako „metóda silového riešenia“. Bola časovo náročná, ale z matematického hľadiska stopercentne úspešná.

Ako ľudia prichádzali na to, že ich správy sú napriek zakódovaniu dešifrované, pakľúče začali byť čoraz dlhšie. Čas, ktorý počítač potreboval na „uhádnutie“ správneho kľúča, sa postupne predlžoval z týždňov na mesiace a naostatok na roky.

V deväťdesiatych rokoch mali už pakľúče vyše päťdesiat písmen a využívali znakovú abecedu ASCII pozostávajúcu z dvestopäťdesiatich šiestich písmen, číslic a symbolov. Počet možností sa blížil k číslu desať na stodvadsiatu, čo je jednotka, za ktorou nasleduje stodvadsať núl. Uhádnuť správny pakľúč bolo z matematického hľadiska asi také pravdepodobné, ako nájsť správne zrniečko piesku na pláži dlhej päť kilometrov. Odhadovalo sa, že dešifrovanie bežného šesťdesiatštyriznakového kľúča pomocou „metódy silového riešenia“ by najrýchlejšiemu počítaču v NBÚ – prísne tajnému modelu Cray/Josephson II trvalo vyše devätnásť rokov. Kým by uhádol kľúč a dešifroval kód, obsah správy by už dávno stratil význam.

NBÚ, doslova vyradený z činnosti, dostal príkaz podpísaný samotným prezidentom Spojených štátov. Vyzbrojený takmer neobmedzenými federálnymi finančnými zdrojmi a právomocami, aby urobil všetko pre vyriešenie daného problému, odhodlal sa urobiť niečo nemysliteľné: skonštruovať prvý univerzálny dešifrovací stroj na svete.

Hoci mnohí inžinieri zastávali názor, že taký počítač sa nedá zostrojiť, NBÚ sa držal svojho motta: Všetko je možné. Dosiahnuť nemožné trvá len o čosi dlhšie.

NBÚ to dokázal za päť rokov, za pol milióna hodín ľudskej práce a za jednu miliardu deväťstotisíc dolárov. Posledné milióny procesorov veľkých ako poštová známka boli priletované na mieste, dokončilo sa programovanie, privarila sa keramická schránka a TRANSLTR bol na svete.

Hoci na TRANSLTR-e pracovalo množstvo ľudí a neriadil ich jeden človek, základný princíp bol jednoduchý: Viac hláv – viac rozumu.

Všetky tri milióny procesorov mali pracovať naraz – závratnou rýchlosťou rátať a skúšať akékoľvek nové permutácie. Bola nádej, že pred tvrdohlavým TRANSLTR-om nebudú v bezpečí ani kódy s nepredstaviteľne rozsiahlymi pakľúčmi. Vynález v hodnote niekoľkých miliárd dolárov mal pri hádaní pakľúčov a lúštení kódov využívať naraz niekoľko spôsobov riešenia úlohy a určité prísne tajné postupy určovania čistého textu. Výkonný bol nielen vďaka ohromujúcemu množstvu procesorov, ale aj vďaka novým postupom v kvantovom počte – novej technológii, ktorá umožňovala zhromažďovať informácie nielen ako binárne údaje, ale aj ako počty v rámci kvantovej mechaniky.

Okamih pravdy nastal jedného búrlivého októbrového štvrtka, keď nadišiel čas prvej ozajstnej skúšky. Hoci si inžinieri neboli istí, ako rýchlo bude stroj pracovať, na jednom sa zhodli: ak budú všetky procesory pracovať súbežne, TRANSLTR bude veľmi výkonný. Otázka stála, ako veľmi.

Odpoveď prišla už po dvadsiatich minútach. Niekoľko prítomných ľudí ohromene mlčalo, keď zo stroja vyšiel výstup aj s čistým textom – rozlúšteným kódom. TRANSLTR správne analyzoval šesťdesiatštyriznakový kľúč za niečo vyše desať minút, takmer miliónkrát rýchlejšie, než boli dve desaťročia, ktoré by to trvalo druhému najrýchlejšiemu počítaču v NBÚ.

Výrobné oddelenie NBÚ, vedené zástupcom riaditeľa prevádzky, triumfovalo. TRANSLTR bol úspešný. Aby úspech zachoval v tajnosti, veliteľ Strathmore okamžite pustil na verejnosť informáciu, že celý projekt sa skončil absolútnym neúspechom. Kódovacie oddelenie horúčkovito pracovalo naoko preto, aby odčinilo dvojmiliardové fiasko. Iba najvyššie postavení ľudia v NBÚ poznali pravdu – že TRANSLTR dokáže dešifrovať za jediný deň stovky kódov.

Keď sa na verejnosti rozchýrilo, že počítačom zašifrované kódy nedokáže rozlúštiť nič, ani všemocný NBÚ, ľudia začali posielať e-mailom svoje najskrytejšie tajomstvá. Drogoví magnáti, teroristi a defraudanti, ktorí už mali plné zuby toho, že ich mobilné telefóny sú ustavične odpočúvané, sa vrhli na nové vzrušujúce médium zašifrovaného e-mailu, ktorý znamenal bleskurýchle spojenie s ktorýmkoľvek miestom na zemeguli. Už nikdy nebudú stáť pred veľkou porotou a počúvať svoj vlastný hlas nahratý na páske, dôkaz v podobe akéhosi dávno zabudnutého rozhovoru cez mobil, ktorý zachytil satelit NBÚ.

Ešte nikdy nebolo zhromažďovanie spravodajských informácií také ľahké. Kódy zachytené NBÚ vychádzali z TRANSLTR-u ako čitateľné šifry a o pár minút už bol jasný celý text. Tajomstiev viac nebolo.

Aby bol dojem o neschopnosti NBÚ úplný, úrad silne loboval proti všetkým novým počítačovým kódovacím softvérom, tvrdiac, že ochromujú jeho činnosť a znemožňujú trestným orgánom zadržiavať zločincov a stavať ich pred súd. Členovia organizácií bojujúcich za ľudské práva sa tešili a trvali na tom, že NBÚ by v nijakom prípade nemal čítať cudziu elektronickú poštu. Šifrovací softvér sa však valil zo všetkých strán. NBÚ boj prehrával – presne podľa plánu. Vodil za nos používateľov elektronickej pošty na celom svete... aspoň to tak vyzeralo.

5

Kde sú všetci?“ pýtala sa vduchu Susan, prechádzajúc opusteným Kódovacím oddelením. Asi naozaj došlokmimoriadnej udalosti.

Hoci sa väčšina oddelení NBÚ hmýrila zamestnancami sedem dní vtýždni, Kódovacie oddelenie bolo vsobotu zvyčajne tiché. Kryptografickí matematici boli hádam odnarodenia nervóznymi vorkoholikmi, apreto platilo nepísané pravidlo, že vsobotu mali svýnimkou nepredvídaných okolností voľno. Dešifrátori boli preNBÚ privzácny tovar, aby riskoval ich stratu zdôvodu predčasného opotrebovania.

Ako kráčala ďalej, pojej pravici sa ako prízrak vynoril TRANSLTR. Generátory pracujúce ošesť poschodí nižšie dnes bzučali čudne zlovestne. Vždy mala nepríjemný pocit, keď bola vKódovacom oddelení popracovnom čase. Bolo to, akoby sa ocitla vklietke sdajakým veľkým futuristickým zvieraťom. Rýchlo prešla kdverám veliteľovej kancelárie.

Strathmorovo pracovisko sosklenenými stenami, nazývané aj „guľaté akvárium“ – tak totiž vyzeralo, keď boli rozhrnuté závesy, sa nachádzalo vysoko nadspleťou úzkych schodísk nazadnej stene Kódovacieho oddelenia. Ako Susan stúpala povŕzgajúcich schodoch, hľadela nahor nahrubé dubové dvere Strathmorovej kancelárie. Bol nanich znak NBÚ – bielohlavý orol pevne zvierajúci starodávny skupinový kľúč. Zadverami sedel jeden znajúžasnejších mužov, akého kedy stretla.

Veliteľ Strathmore, päťdesiatšesťročný zástupca riaditeľa, jej bol ako otec. To on ju zamestnal, on jej urobil zNBÚ druhý domov. Keď preddesiatimi rokmi začala pracovať vNBÚ, šéfoval Oddeleniu rozvoja kryptológie, kde sa zaúčali noví kryptológovia – všetci dojedného muži. Hoci nikdy netoleroval šikanovanie, nech išlo okohokoľvek, nadjedinou ženou vosvojom tíme držal ochrannú ruku. Keď ho obvinili, že ju zvýhodňuje, odpovedal popravde: Susan Fletcherová je jedným znajbystrejších nováčikov medzi kryptológmi, ktorých mal možnosť vidieť, anemieni oňu prísť zdôvodov sexuálneho obťažovania. Jeden starší kryptológ sa rozhodol vyskúšať, či to Strathmore myslí vážne.

Raz ráno, keď naoddelení pracovala ešte len rok, sa Susan zastavila vnovej spoločenskej miestnosti ponejaké papiere. Priodchode si všimla, že natabuli soznamami visí jej obrázok. Odrozpakov takmer omdlela. Naobrázku ležala naposteli iba vspodnej bielizni.

Ako sa ukázalo, jeden kryptológ naskenoval akúsi fotografiu zpornočasopisu anacudzie telo nacapil Susaninu hlavu. Dielo sa mu celkom vydarilo.

Nanešťastie preňho však veliteľovi Strathmorovi tento žart nepripadal ani trochu zábavný. Odve hodiny sa natabuli objavil dôležitý oznam:

PRACOVNÁ ZMLUVA SCARLOM AUSTINOM JE ZDÔVODU JEHO NEMIESTNEHO SPRÁVANIA

VYPOVEDANÁ.

Odtoho dňa si knej už nikto nedovoľoval; Susan Fletcherová bola podochrannými krídlami veliteľa Strathmora.

Veliteľa sa však nenaučili rešpektovať iba jeho mladší kryptológovia; Trevor Strathmore ešte nazačiatku svojej kariéry navrhol množstvo netradičných amimoriadne úspešných spravodajských operácií, čím vzbudil pozornosť svojich nadriadených. Ako stúpal pokariérnom rebríčku čoraz vyššie, stával sa známym svojimi hutnými apresnýmianalýzami zložitých situácií. Zdalo sa, že má záhadnú schopnosť riešiť morálne dilemy, doktorých sa NBÚ prisvojom zložitom rozhodovaní pravidelne dostáva, akonať bezvýčitiek vzáujme úradu.

Nikto nepochyboval ojeho láske kvlasti. Kolegovia ho poznali ako vlastenca avizionára... ako slušného človeka vosvete klamstva.

Vprvých rokoch odSusaninho príchodu zaznamenal raketový vzostup: zošéfa Kódovacieho oddelenia sa stal druhým najdôležitejším človekom vcelom NBÚ. Teraz mal vyššie postavenie už iba jediný človek – riaditeľ Leland Fontaine, mýtický vládca Chrámu záhad, ktorého nikto nikdy nevidel, každý občas oňom počul avšetci sa ho báli. SoStrathmorom sa stretli málokedy, akeď už ktomu došlo, bolo to ako zrážka dvoch titanov. Fontaine bol obor medzi obrami, no zdalo sa, že Strathmore nato nedbá. Vykladal riaditeľovi svoje nápady sosebaovládaním rozvášneného boxera. Ani prezident Spojených štátov amerických si nedovolil hovoriť sFontainom tak ako Strathmore. Človek musel mať politickú imunitu, alebo, ako vStrathmorovom prípade, musel byť politicky ľahostajný.

Susan konečne zdolala schodisko. Kým stihla zaklopať, nadverách Strathmorovej kancelárie zabzučala elektronická zámka. Dvere sa otvorili aveliteľ jej mávnutím ruky naznačil, aby vošla dnu.

„Ďakujem vám, že ste prišli, Susan. Pokúsim sa vám túto návštevu odplatiť.“

„Nemusíte mi zanič ďakovať.“ Súsmevom si sadla zapísací stôl oproti nemu.

Strathmore bol statný muž obalený hrubou vrstvou tuku arozmazané črty jeho tváre akosi maskovali schopnosť tvrdohlavo hľadať riešenia azvyk vyžadovať maximum. Zjeho sivých očí zvyčajne vyžarovalo sebavedomie arozvaha, ktorej ho naučila skúsenosť, no dnes znich sálalo rozčúlenie anepokoj.

„Vyzeráte uťahaný,“ poznamenala.

„Už mi bolo aj lepšie,“ vzdychol si.

To by som teda povedala, pomyslela si.

Vtakom mizernom stave ho ešte nevidela. Rednúce sivé vlasy mal neupravené, ahoci bolo vmiestnosti vďaka ventilácii sviežo achladno, načele sa mu leskli kvapôčky potu. Vyzeral, akoby spal vobleku. Sedel zamoderným písacím stolom sdvoma zabudovanými klávesnicami amonitorom najednej strane. Stôl bol posiaty výstupmi zpočítača avyzeral ako kabína rakety nejakých mimozemšťanov, ktorá spadla doprostred jeho skleného pracoviska.

„Ťažký týždeň?“ vyzvedala sa.

Pokrčil plecami. „Ako každý iný. OZES si ma zasa vzala namušku kvôli ľudským právam.“

Tlmene sa zasmiala. OZES, Organizácia zaelektronické súkromie, bolo združenie počítačových používateľov zcelého sveta, ktoré poukazovalo nadodržiavanie ľudských práv, presadzovalo slobodu slova nainternete aupozorňovalo nanebezpečenstvá života velektronickom svete. Ustavične lobovalo proti tomu, čomu hovorilo „orwellovské odpočúvacie schopnosti vládnych úradov“ – predovšetkým Národného bezpečnostného úradu. OZES bola preStrathmora večným tŕňom voku.

„Zdá sa, že všetko ide ako normálne,“ povedala. „Čo sa teda stalo také mimoriadne, že ste ma museli vytiahnuť zvane?“

Strathmore sa chvíľu neprítomne pohrával sguľovým ovládačom zapusteným dopovrchu stola. Podlhom tichu sa jej pozrel doočí. „Aký najdlhší čas potreboval TRANSLTR narozlúštenie nejakého kódu?“

Otázka ju načisto zaskočila. Videla sa jej nezmyselná.

Kvôli tomuto ma zavolal?

„No...“ Zaváhala. „Predpár mesiacmi sme zachytili kód, ktorého dešifrovanie trvalo asi hodinu, ale bol to až smiešne dlhý kľúč – mal okolo desaťtisíc znakov.“

Strathmore zahmkal. „Vravíte hodinu? Ačo tie pokusné hraničné kódy, čo sme dali doobehu?“

Pokrčila plecami. „Nuž, to trvalo očosi dlhšie.“

„Ako dlho?“

Nemala tušenia, kam Strathmore mieri. „Nuž, pane, vmarci som vyskúšala algoritmus sosegmentovaným miliónbitovým kľúčom. Nelegálne postupnosti funkcií. Ale TRANSLTR ho napriek tomu dokázal rozlúštiť.“

„Zaako dlho?“

„Zatri hodiny.“

Nadvihol obočie. „Zatri hodiny? Tak dlho?“

Susan sa trochu urazene zamračila. Zaposledné tri roky bolo jej úlohou, aby najtajnejší počítač nasvete pracoval čo najefektívnejšie; programy, vďaka ktorým TRANSLTR pracoval tak rýchlo, pochádzali väčšinou odnej. Dešifrovanie kľúča smiliónom znakov bol naozaj veľmi slušný výkon.

„Dobre,“ povedal. „Takže rozlúštenie aj toho najdlhšieho kódu trvá TRANSLTR-u tri hodiny?“

Prikývla. „Áno. Približne.“

Odmlčal sa, akoby sa bál povedať niečo, čo by mohol oľutovať. Napokon zdvihol zrak. „TRANSLTR narazil naniečo...“ Zmĺkol.

Susan čakala. „Lúšti nejaký kód dlhšie ako tri hodiny?“ Prikývol.

Najej tvári nebolo badať nijaké znepokojenie. „Ide onejaký nový typ kódu? Niečo zOddelenia utajovaných hovorov?“

Pokrútil hlavou. „Pochádza to zvonka.“

Čakala napointu, poktorej by sa rozosmiala, ale nič také neprichádzalo. „Zvonka? Žartujete, však?“

„Bodaj by to tak bolo. Zachytili sme ho včera asi polhodinu predpolnocou. Počítač ho ešte nerozlúštil.“

Klesla jej sánka. Pozrela sa nahodinky apotom naStrathmora. „Ešte ho lúšti? Vyše pätnásť hodín?“

Nahol sa anatočil knej monitor. Obrazovka bola čierna, len uprostred blikal krátky žltý text:

UPLYNULÝ ČAS: 15:09:33

OČAKÁVANÝ KĽÚČ:

Vúžase civela naobrazovku. TRANSLTR podľa všetkého naozaj pracoval najednom kóde vyše pätnásť hodín. Vedela, že počítačové procesory vyskúšali tridsať miliónov kľúčov zasekundu – sto miliárd zahodinu. Ak TRANSLTR ešte vždy pracuje, znamená to, že musí ísť oneuveriteľne dlhý kľúč – svyše desiatimi miliardami znakov. Šialenstvo.

„To nie je možné!“ vyhlásila. „Overili ste si, či nejde onejakú chybu? Počítač možno narazil nanejaký zriedkavý aťažko identifikovateľný technický problém...“

„Počítač pracuje normálne.“

„Ale ten pakľúč musí byť strašne dlhý!“

Pokrútil hlavou. „Bežný obchodný algoritmus. Tuším má okolo šesťdesiatštyri znakov.“

Zmätene sa pozrela cezokno naTRANSLTR nachádzajúci sa dolu podnimi. Zoskúsenosti vedela, že šesťdesiatštyriznakový kľúč mal dešifrovať zanecelých desať minút.

„Musí jestvovať nejaké vysvetlenie.“

Strathmore prikývol. „Jestvuje. Ale nebude sa vám páčiť.“

Vtvári sa jej zračili obavy. „Nepracuje počítač normálne?“

„Pracuje.“

„Dostali sme nejaký vírus?“

Pokrútil hlavou, „Nie, nijaký vírus nemáme. Chvíľu ma počúvajte.“

Susan bola ohromená. TRANSLTR ešte nikdy nenarazil nakód, ktorý by nanajvýš dohodiny nerozlúštil. Tlačiareň zvyčajne vytlačila Strathmorovi dešifrovaný text oniekoľko minút. Pozrela sa navysokorýchlostnú tlačiareň zajeho písacím stolom. Nebol vnej nijaký vytlačený papier.

„Susan,“ povedal pokojne. „Nebude sa vám to počúvať ľahko, ale chvíľu ma neprerušujte.“ Hrýzol si spodnú peru. „Ten kód, naktorom TRANSLTR stále pracuje, je ojedinelý. Sniečím takým sme sa ešte nestretli.“ Odmlčal sa, akoby ani nevládal povedať to, čo chcel. „Ten kód je nerozlúštiteľný.“

Susan naňho civela atakmer sa zasmiala. Nerozlúštiteľný? Čo to má znamenať? Nerozlúštiteľné kódy predsa neexistujú – rozlúštenie niektorých síce trvá dlhšie, ale všetky sa napokon dajú rozlúštiť. Matematicky bolo predsa vypočítané, že TRANSLTR skôr či neskôr uhádne každý kľúč.

„Prosím?“

„Ten kód je nerozlúštiteľný,“ zopakoval rázne.

Nerozlúštiteľný? Nemohla uveriť, že toto slovo vyslovil človek sdvadsaťsedemročnými skúsenosťami sdešifrovaním kódov.

„Nerozlúštiteľný, pane?“ spýtala sa priškrteným hlasom.

„Ačo Bergofského princíp?“

Otomto princípe sa dozvedela už nazačiatku svojej kariéry. Bol to základný kameň metódy silového riešenia. Aj Strathmore sa ním inšpiroval, keď sa pustil dokonštruovania TRANSLTR-u. Princíp jasne hovoril otom, že ak počítač vyskúša dostatočný počet kľúčov, zmatematického hľadiska je isté, že napokon nájde ten správny. Kód sa nedal rozlúštiť nie preto, že nebolo možné nájsť pakľúč, ale preto, že väčšina ľudí nemala čas alebo vybavenie, aby sa oto pokúsila.

Strathmore pokrútil hlavou. „Tento kód je iný.“

„Iný?“ Nedôverčivo si ho premeriavala. Zmatematického hľadiska je nerozlúštiteľný kód vylúčený! To predsa vie!

Prešiel si rukou pospotenom čele avlasoch. „Tento kód je výsledkom úplne nového kódovacieho algoritmu, sakým sme sa ešte nestretli.“

Pochybnosti vnej ešte vzrástli. Kódovacie algoritmy boli len matematické vzorce, návody, ako zmeniť text nakód. Matematici aprogramátori tvorili nové algoritmy každý deň. Natrhu ich boli stovky – PGP, Diffie-Hellman, ZIP, IDEA, El Gamal. TRANSLTR bezproblémov lúštil ich kódy deň čo deň. TRANSLTR-u sa všetky kódy zdali rovnaké, bezohľadu nato, ktorý algoritmus ich vytvoril.

„Nechápem,“ povedala. „Nehovoríme predsa ospätnom vytvorení nejakej zložitej funkcie, hovoríme ometóde silového riešenia. Je úplne jedno, či ide oPGP, Lucifer, DSA. Algoritmus tvorí kľúč, oktorom si myslí, že je bezpečný, aTRANSLTR háda dovtedy, kým ho nenájde.“

Strathmore odpovedal trpezlivo ako dobrý učiteľ. „Áno, Susan, TRANSLTR vždy nájde kľúč – dokonca aj keď je dlhý.“ Nadlhú chvíľu sa odmlčal. „Ibaže...“

Chcela čosi povedať, ale nedokázala vyriecť ani slovka.

Ibaže čo?

„Ibaže by počítač nevedel, že kód rozlúštil.“ Takmer spadla zostoličky. „Čože?!“

„Ibaže by počítač hádal správny kľúč, ale stále by len hádal, lebo by si neuvedomil, že ho už našiel.“ Vyzeral zdeprimovaný. „Myslím, že tento algoritmus má rotujúci čistý text.“ Hľadela naňho sotvorenými ústami.

Pojem funkcie rotujúceho čistého textu prvý raz použil vakýchsi bezvýznamných novinách roku 1987 maďarský matematik Josef Harne. Keďže počítače pracujúce metódou silového riešenia lúštili kódy tak, že skúmali čistý text, či neobsahujú nejaké typické slová, Harne navrhol kódovací algoritmus, ktorý čistý text nielen zakódoval, ale ho posúval aj včase. Ustavične sa meniaci text by teoreticky zaručoval, že počítač nikdy nedokáže odhaliť typické slová, atak ani nikdy nebude „vedieť“, že našiel správny kľúč. Bolo to niečo podobné ako predstavy okolonizácii Marsu – teoreticky možné, ale vskutočnosti zahranicami ľudských možností.

„Odkiaľ to máte?“ spýtala sa ho.

Veliteľ odpovedal pomaly. „Vytvoril ho programátor zverejného sektoru.“

„Čože?“ Bezvládne sa oprela ooperadlo stoličky. „Veď najlepší programátori nasvete sú unás! Nik znás, čo tu pracujeme, sa ani len nepriblížil ktomu, aby vytvoril funkciu rotujúceho čistého textu. Chcete mi povedať, že nejaký amatér sdomácim počítačom to dokázal?“

Strathmore sa ju očividne usiloval upokojiť, apreto stíšil hlas. „Nenazval by som toho chlapíka amatérom.“