Start

Jozef Banáš

Recesistická správa zo študijného pobytu v politike

Jozef Banáš

IDIOTI V POLITIKE

Copyright © 2010 by Jozef Banáš

Photos © 2010 by Beáta Brestenská, Pavol Funtál, Miroslav Košírer,

Ladislav Lesay, Matúš Zajac

Jacket design © 2010 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2010, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Marta Moravčíková.

Obálku navrhla Viera Fabianová s použitím fotografie

výtvarného diela Márie Banášovej.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 71. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2641-8

Venujem nezlomným voličom

„Politika je druhé najstaršie remeslo na svete.
Ako veľmi sa podobá na to prvé.“

Ronald Reagan

UPOZORNENIE

Skutočnosti, osoby a situácie opísané v tejto knihe sú čistou recesiou, humorom, prčou, srandou, alebo ako sa vraví, haluzou. S realitou u nás ani vo svete nemajú nič spoločné. Podávanie trestných oznámení na autora, alebo kohokoľvek iného je preto po prečítaní tejto knihy bezpredmetné.

Autor

Prečo Správa zo študijného pobytu v politike?

Pobudol som v politike štyri roky. Takmer. Bez troch mesiacov. KDH mi môj študijný pobyt skrátilo. Opustilo nás vo vládnej koalícii a bez neho sme si v treťom volebnom období dovládnuť netrúfli. Na to, aby som v politike pobadal veci, ktoré občania zväčša nezbadajú, alebo zbadajú, ale tvária sa, že nezbadali, prípadne sa ani netvária, lebo im je to jedno, však stačilo aj tých štyridsaťpäť mesiacov od októbra 2002 do júna 2006.

Horšie však je, ak to, o čom vás chcem informovať, nezbadajú ani tí občania, ktorí sa rozhodli do politiky vstúpiť. A keď to zbadajú, je už zvyčajne neskoro; zrazu je pred nimi dilema – zostať, či odísť? Najčastejšie ju riešia tak, že sa ostrieľaným politickým harcovníkom prispôsobia. Väčšina to dokáže. Tí, ktorí to nedokážu, skončia v politike ako ja. Rýchlo. Keď som to zistil, rozhodol som sa využiť čas na urputné sledovanie politiky a jej aktérov. Počas celého volebného obdobia som sledoval, čo sa v parlamente dialo a robil som si poznámky. Ba niektoré situácie som dokonca modeloval a čakal, aké budú reakcie politikov. Zvyčajne ma nesklamali. Aby história neostala ukrátená o výsledky mojich pozorovaní, položil som ich na papier.

Vo svetovej literatúre o politike je mnoho skvelých diel, ale aby spravovanie vecí verejných ucelene pochopili, občania, študenti i samotní politici priam dychtili po diele, ktoré by politickú literatúru posunulo na vyššiu úroveň. Podľa doterajších ohlasov odbornej i laickej verejnosti je isté, že kniha, ktorá sa vám dostáva do rúk, je významným prínosom k teórii a praxi svetovej aj slovenskej politiky. Politológovia od Harwardu po Cambridge, od Oxfordu po Univerzitu v Sládkovičove potvrdzujú, že dielo Politika pre idiotov patrí k svetovej špičke vo svojom odbore. Odborný americký mesačník pre politiku Politics forever v trinástom čísle ročníka 2006 priniesol nasledovnú tabuľku dvanástich najvýznamnejších diel politického myslenia v histórii.

Platón .................. | Ústava
Aristoteles ............ | Politika
Machiavelli ........... | Vladár
Montesquieu ........ | O duchu zákonov
Rousseau ............. | O spoločenskej zmluve
Tocqueville .......... | Demokracia v Amerike
Marx .................... | Kapitál
Mečiar ................. | Slovensko, dôveruj si!
Fico ..................... | Nutná sebaobrana
Dzurinda .............. | Kde je vôľa, tam je cesta
Bugár ................... | Žijem v takej krajine (Ilyen területben élek)
Banáš ..................                        | Idioti v politike

Ako uvádza Politics forever, vzťah autora k politike najlepšie vystihuje jeho myšlienka: „Politika je príliš vážna vec na to, aby sme ju brali smrteľne vážne.“

Stretol som v domácej i medzinárodnej politike mnoho dobrých politikov, ktorí vnímali svet, politiku i seba s nadhľadom. Preto boli dobrí. Aj táto kniha si vyžaduje čitateľa s nadhľadom. Ak niekto očakáva, že jej zámerom je politiku čitateľovi znechutiť, mýli sa. Znechutenie a účtovanie s politikou tu nájde len ten, kto to s ňou nemyslí dobre. Ten, kto to s ňou myslí dobre, porozumie mojim úvahám ako hľadaniu. Hľadaniu zmyslu politiky a hľadaniu ideálneho politika. Onoho renesančného polyhistora, ktorého osobnosť nie je založená na slovách a sľuboch, ale na skutkoch a cnostiach. Neodrádzam od politiky, naopak, povzbudzujem k nej. Tých, ktorí majú pocit, že by mohli prispieť k posunutiu ľudstva k výšinám ľudskosti a lásky.

Prvoradým zmyslom života politikov by mala byť snaha urobiť všetko pre to, aby sa mohol materiálny svet človeka rozvíjať smerom k sláve ducha, k oslave človečenstva. Aby bol človek šťastný. Takúto politiku dokáže robiť len politik, ktorého skutky sú nekompromisným dôkazom jeho morálnej spôsobilosti. Goethe bol ministrom a géniom ducha zároveň, Leonardo da Vinci stál v pozadí rozhodnutí vládnucich rodov Mediciovcov a Sforzovcov, Voltaire sa odvďačil Fridrichovi Veľkému zduchovňovaním jeho dvora, Ľudovít II. Bavorský našiel zmysel života vo veľkoleposti Wagnerovej hudby. Goethe, Schiller, Leonardo da Vinci, Botticelli, Michelangelo, Voltaire, Wagner, ale i Karel a Josef Čapkovci, Hašek, Kafka či Werich s Voskovcom vďačia za svoju veľkosť nielen talentu, ale aj Mediciovcom, Sforzovcovm či osobnostiam, ako boli Karol August sasko-weimarský, Ľudovít II. Bavorský, Fridrich Veľký či T. G. Masaryk. Politikom, ktorí pochopili, že ich veľkosť, ich historický prínos sa nebude merať počtom víťazných bitiek a zabitých nepriateľov, ale počtom velikánov ducha, ktorí vyrástli počas ich vlády.

Poznanie, že Politics forever zaraďuje k takýmto velikánom aj autora knihy, je príjemné. Mám z toho úprimnú radosť. Ocenenie amerických odborníkov dokazuje, že i na Slovensku sú politici, ktorí pochopili svoje poslanie.

Idioti v politike

Do politiky idú väčšinou ľudia, ktorí inde nič nedokázali. Pravdaže, sú aj výnimky. Jednou z nich som ja. Vo svojom doterajšom živote som dokázal významné veci. Žongloval som s troma pomarančmi naraz, fušoval som v country skupine, hral prvú slovenskú ligu vo volejbale, z troch metrov som žuvačkou zhasil sviečku, ba dokonca som našiel cestu aj z istanbulského bazára. Napriek tomu sa mi zdalo, že mám rezervy. Rozhodol som sa teda dokázať niečo aj v politike. Netušil som, že sa zaradím do kategórie politických idiotov. Áno, bol som v politike idiotom. Konštatujem to v čase minulom, pretože som v politike definitívne skončil. Utešujem sa, že som skončil len formálne, pretože ako skutočný politik som ani nezačal. A to ani napriek faktu, že som bol tretie volebné obdobie (2002 – 2006) poslancom Národnej rady Slovenskej republiky. Vďaka tomu, že som z politiky odišiel, môžete sa už teraz potešiť touto knihou. Ak by som v nej ostal, napísal by som ju síce aj tak, ale až neskôr.

Idiot je podľa predstáv väčšiny ľudí človek s mentálnou retardáciou najvyššieho stupňa, hraničiacou s imbecilitou. Idio však v starej gréčtine značí prvú časť zložených slov s významom odlišný, zvláštny. Idióm je zvláštny, svojrázny gramatický zvrat a pojmom idiot sa označuje zvláštna, odlišná osoba. Idiot bol v starom Grécku zvláštny človek, ktorý sa odlišoval od väčšiny svojou oddanosťou cnostiam a morálke. Preto šiel do politiky. V časoch Perikla človek bez morálky politikom byť nemohol. A ak sa ukázalo, že predsa len bol nemorálny, stihol ho trest vyhnanstva, neraz aj smrti.

Keď som svojho času známemu slovenskému novinárovi odprisahal, že som v politike nič nesprivatizoval, neukradol, nedostal nijaký úplatok, že som do politiky nešiel s úmyslom presadzovať záujmy záujmových skupín, ba dokonca ani záujmy svojej rodiny, označil ma za idiota. Bol som tým poctený. Priateľ novinár mi uveril, že som nekradol a nebral úplatky, nemohol však uveriť tomu, že by som netušil, čo je politika. „Netvrď mi, že si bol ozaj naivný ,idiot‘, ktorý v tom vôbec nevie chodiť.“

Nuž niečo som tušil, niečo nie. To nedobré, čo som tušil, som si nechcel pripustiť. Keď neostalo nič iné a pripustiť som si to musel, rozhodol som sa, že to zmením. Neuvedomil som si, že vo chvíli, keď sa politický zelenáč rozhodne politiku zlepšovať, stáva sa komikom. Komikom preto, lebo politika a jej mechanizmy sa zmeniť nedajú. Jediný, kto sa môže zmeniť, je politik. Ak by som chcel v politike uspieť, musel by som, takpovediac, zmeniť svoju genetickú podstatu. A to sa nedá. Výchova, prostredie v ktorom sme vyrastali, aj to mysteriózne, čo sme dostali pri narodení, vytvárajú naše presvedčenie, z ktorého vychádzajú naše životné postoje. I ja som v živote urobil veci, ktoré by som dnes, s odstupom času, neurobil. I ja som zažil svoje osobné zlyhania. Vždy to však bolo pre výšku, v ktorej bola latka a ktorú som nebol za nijakú cenu ochotný podliezť a radšej som sa zriekol výhod, ktoré by mi podlezenie bolo prinieslo. Ak už som mal byť idiotom, tak radšej idiotom idealistom ako idiotom oportunistom. Aby ste pri čítaní tejto knihy neupadli do depresií pripomínam, že podobní idioti, situácie, postoje, postupy, postavy či vzťahy sú súčasťou politiky v každej krajine. Na to, aby som to mohol zodpovedne tvrdiť, som ich precestoval naozaj dosť. A preto – hore hlavy, idioti v slovenskej politike, nie sme osamotení!

Politológ Max Weber hovorí: „Z každej politickej strany by som mohol vymenovať ľudí, ktorí stelesňovali tragédiu politickej dráhy, lebo mali vynikajúce politické, ľudské, a dokonca vodcovské kvality, a preto ich stranícke honorácie medzi sebou nestrpeli.“ Aj politológ postrehol, že sú politici, ktorým ide o hodnoty, teda podľa starogréckej terminológie idioti, a tí, ktorým ide o záujmy, teda normálni. Viktor Hugo hovorí, že tam, kde sú všetci hrbatí, krásne postavy prekážajú. Ideálom by bolo, keby v politike boli len krásne postavy. Lenže to je nereálne, a tak treba držať palce každému, kto sa pokúsi zabrániť pôsobeniu aspoň jedného hrbáča.

Renesančného filozofa, politika a básnika Niccola Machiavelliho označuje história nespravodlivo za zloducha a ctiteľa zásady „účel svätí prostriedky“. Pritom bol Machiavelli iba úprimný, čo je v politike vlastnosť nielen zbytočná, ale priam komická. Nemám ambíciu napodobňovať múdreho sekretára Florentskej republiky, pousilujem sa však pomenúvať veci pravými menami.

Predtým, ako sa prípadne rozhodnete do politiky vkročiť aj vy, odporúčam, aby ste si skontrolovali, či spĺňate nasledovné kritériá zoradené v poradí podľa prieskumov verejnej mienky. Ideálny politik je ten, ktorý je: čestný, bezúhonný, rozvážny, vzdelaný, ovláda cudzie jazyky, vedie usporiadaný rodinný život, má skúsenosti v riadení inštitúcie, je pravdovravný, zdravý, má zmysel pre humor, je schopný počúvať iných a pomáha iným. Ak spĺňate uvedené predpoklady, ste idealista do reálnej politiky načisto nevhodný. Nemusíte sa za to hanbiť. Idealistami boli aj Kant, Fichte, Hegel, Gándhí, Karkulka, Dubček či Šípková Ruženka.

Ostať v politike verný ideálom je asi ako učiť psa chodiť na zadných nohách. Urobí dva-tri kroky a spadne. Nie je to síce bohviečo, ale Pán Boh zaplať aj za to, veď psovi je geneticky dané chodiť po štyroch. Ak ste sa i tak pevne rozhodli stať sa politikmi, dajte vedieť, ako ste dopadli. Držím vám palce, pretože napriek všetkému verím, že príde deň, keď aj psy budú chodiť na zadných nohách. Chvíľu to potrvá, ale história dokazuje, že činy, ktoré posunuli ľudstvo k výšinám humanity a šľachetnosti, dokázali iba krásne postavy. Nech sa vám darí.

I. ČASŤ

I. POLITIKA

Politika a sranda

Najväčším sebaklamom politikov

je ich predstava, že niekoho zaujímajú.

Hill

Keď sa človek bližšie zoznámi s politikou, má zvyčajne dve krajné možnosti. Plakať, alebo sa smiať. Plakať sa mi nechcelo, a tak som sa na politiku a jej aktérov pozrel z tej úsmevnej stránky. Život každého z nás je plný dramatických udalostí, ktoré nám nepridávajú na dobrej nálade. Prečo by ste si ju mali kaziť ešte aj pri čítaní tejto knihy, keď ja som sa pri jej písaní zabával?

Dilemu – politika ako dráma, či politika ako sranda – som vyriešil v prospech srandy. Už vidím jazykových puristov, ktorí mi vyčítajú slovo sranda. Osud srandy je však veľmi podobný osudu politiky. Všetci radi srandujeme, hoci väčšina nevie, čo skutočná sranda je. Rovnako radi politizujeme, hoci väčšina nevie, čo je skutočná politika. Srandujú ľudia, ktorí nedokončili základnú školu pre gramatiku, a srandujú aj slovutní jazykovedci. Napriek tomu sa dosiaľ nenašiel nikto odvážny, kto by srandu kodifikoval ako pevnú súčasť slovenčiny. Mám pocit, že je to preto, aby sme mali ustavičné výčitky svedomia. Od detstva mi znejú v ušiach upozornenia dospelých, že slovo sranda nie je spisovné. „Čo mám teda namiesto toho slova používať?“ pýtal som sa už ako dieťa a pýtam sa i dnes. „Zábava, žart, pestvo, psina, furtáctvo..?“ Možno v súvislosti s inou ľudskou činnosťou sa tieto synonymá použiť dajú, ale v súvislosti s politikou nie. Človek, ktorý to s politikou myslí vážne, nie je zábavný, nerobí pestvá či žarty, ale je na srandu. Rovnako ako politika sama osebe. Musíte sa na ňu pozerať z odstupu. Ak ste v nej, pripadá vám vážna. Podobne, ako keď ležíte na smrteľnej posteli. Keď sa vám z nej podarí zísť, smejete sa do popuku.

Ak politik povie, že Európska únia má päť či päťdesiat členov, že zdvojnásobí platy, že pošle vojakov do boja, len ak sa im nič nestane, ak politik v marci 1990 verejne vynadá tým, ktorí chcú samostatné Slovensko, a o dva roky volá tým istým ľuďom na slávu, nemôže to byť žart, pestvo ani psina. Je to sranda, ak nie dokonca prča, facina alebo prdel. Oficiálne politika znamená riadenie vecí verejných na rôznej úrovni pre blaho občana. Takto ju definoval politológ Max Weber. Podaktorí tvrdia, že slovami „na rôznej úrovni“ mal Weber na mysli úroveň celoštátnu, regionálnu, až lokálnu. Po podrobnejšom štúdiu Webera som nadobudol dojem, že mal na mysli rôznu úroveň politikov. Som o tom presvedčený, pretože pre správu vecí verejných je oveľa dôležitejšia morálna a intelektuálna úroveň politika ako úroveň, z ktorej veci verejné spravuje.

Ak chcete byť v politike úspešní, musíte byť dostatočne bystrí, aby ste jej porozumeli, a zároveň dostatočne hlúpi, aby ste si nemysleli, že je dôležitá. Nijaký politik však nepripustí, že je hlúpy, a tak dôležitá je. V histórii sa vyskytli blúznivci, ktorí sa pokúšali stanoviť pravidlá politiky. Jediným pravidlom politiky pritom je, že nijaké pravidlá nemá. A ak by sa niekomu zdalo, že ich predsa len má, tak len preto, aby bolo čo nedodržiavať. Podobá sa vodnému pólu. Rozdiel je v tom, že kým v póle kopance, štípance, škrtenie, a dokonca pokusy o utopenie nevidíte, lebo sa dejú pod hladinou, v politike sa dejú aj nad hladinou a diváci sa na fauloch dobre zabávajú. A zdá sa, že občas sa zabávajú aj hráči.

Pre bývalého českého premiéra Miloša Zemana, jedného z najvzdelanejších a „najbonmotovejších“ povojnových premiérov Európy, je politika bojom s blbosťou, vrátane blbosti vlastnej. Takéto slová môže povedať len politik, ktorý má nielen vycibrený zmysel pre humor, ale je doslova srandista. Srandista je človek, ktorý si dokáže uťahovať i sám zo seba. Humorista si uťahuje len z druhých. Srandisti v politike prakticky nie sú, humoristov je o čosi viac a ostatní tvoria väčšinu, ktorá netuší, čo prvé dve kategórie znamenajú. Pritom sú presvedčení o opaku.

Zeman delí blbosť na tri stupne:

1. Prvý, najnižší stupeň blbosti je nevedomosť, k nemu patríme vlastne všetci, pretože niet nikoho, kto by vedel všetko. (Okrem OKS. Pozn. autora)

2. Druhý, vyšší stupeň blbosti označuje Zeman ako „pitomost“, čo do slovenčiny prekladám ako osprostenosť. Osprostenosť je duchovný stav človeka, ktorý nevie, že nevie. Táto kategória má šancu sa ešte vyvíjať.

3. Najvyšší stupeň blbosti je blbosť sama. Blbec nielenže nevie, že nevie, ale domnieva sa, že to musí všetkými prostriedkami hlásať. Podľa rozvinutej Zemanovej teórie sa tieto tri stupne dajú ilustrovať na príklade polovodičov. Nevedomec otvorene prizná, že nevie, čo je to polovodič. Osprostený sa pýta, čo sa pokazilo, keď to vedie len z polovice, a blbec (urazený) povie, že on sa ničím polovičatým zaoberať nebude a že si počká na celovodiče. Zbaviť sa hlupákov je nemožné, treba sa len pričiniť o to, aby spoločnosť bola podľa možnosti čo najviac sebavedomá. Platí doktrína Marka Twaina, že čím je spoločnosť sebavedomejšia, tým viac hlupákov si môže dovoliť.

Politika, sex a „ALKO IPV 1100 INOX“

Cestný politik je niečo také nepredstaviteľné ako čestný lupič.

Henry Louis Mencken

Politika sa v mnohom podobá sexu. Predovšetkým v tom, že na obe tieto aktivity sa dá často myslieť. Pri pomyslení na sex či politiku sa dajú robiť rôzne užitočné veci. Osobne pri myslení na politiku najradšej čerpám žumpu. Kalovým čerpadlom ALKO IPV 1100 INOX. Prišiel som na to, že na rozdiel od hroznového muštu, v ktorom sa najhustejší kal usadzuje na dne, v žumpe je to naopak. Čím idete vyššie, tým väčšie kusy nachádzate. Najväčšie sú pekne vzájomne pospájané a spečené celkom navrchu. Vôbec im neprekáža, že sú z rôznych zadkov. Keď je ich v žumpe priveľa a hrozí, že začnú pretekať von, spustíte na dno kalové čerpadlo a vyčistíte ju. Ibaže zákon žumpy spočíva v tom, že nech čistíte akokoľvek, vyťaháte iba riedke. Najväčšie kalibre vytvoria na povrchu pevnú solidárnu škrupinu a s klesajúcou hladinou klesajú aj ony. Pokles na dno ich vzájomnú solidaritu upevní. Len keď sú na dne, pochopia, ako veľmi sa potrebujú. Môžete na ne striekať vodu pod vysokým tlakom, ale solidárnu škrupinu hustého nerozbijete.

Prvý zákon žumpy teda znie: „Najväčšie kalibre sú hore.“

Druhý zákon žumpy: „Čím je špina v žumpe dlhšie, tým je odolnejšia a solidárnejšia.“ Skutočnosť, že najväčšia špina je hore, nevylučuje, že riadna špina sa nenachádza aj na nižších úrovniach. Znalci žúmp si určite všimli, že ak do žumpy nalejú čistú vodu, bude to stále len žumpa. A naopak, ak do čistej vody nalejete výkaly, zasa to bude len žumpa.

Tretí zákon žumpy teda znie: „Žumpa je žumpa.“

A pridáme hneď štvrtý zákon: „Žumpa smrdí.“ Keďže sa väčšina tvári, že jej to neprekáža, dá sa s tým žiť. Na margo obhajoby žumpy uvádzam, že aj parfum síce vonia, ale to neznamená, že je dobrý na hnojenie.

Dúfam, že adepti politickej kariéry sa po prečítaní prvých riadkov nedajú odradiť. Pretože ako baník riskuje astmu, rybár reumu, psychiater mentálne narušenie, lekár či sestrička pri rontgene rakovinu, diplomat v rovníkovej Afrike maláriu, pracovník s cementom tuberkulózu, tenista tenisový lakeť, člen heavymetalovej skupiny hluchotu, riskuje politik degeneratívne ohnutie chrbtice. Je to však choroba liečiteľná.

Večný kolobeh politiky spočíva, podobne ako pri práci s ALKO IPV 1100 INOX, v čistení augiášovských chlievov. Augiášov chliev sa nikomu vyčistiť nepodarilo, pretože aj keby predchodcovia svojim nástupcom nijaký chliev nezanechali, nástupcovia si ho určite vytvoria. Ak nie, tak ho narýchlo urobia a zavolajú novinárov, aby ho nafotografovali či nakrútili a ukázali národu. Augiášovské chlievy sa delia na konzervatívne a socialistické. Liberálnych je oveľa menej, pretože konzervatívci aj socialisti si veľmi zakladajú na tom, aby víťazstvami vo voľbách smeli vytvárať augiášovské chlievy len oni. Augiášovské chlievy jestvujú odvtedy, odkedy jestvuje pluralitná demokracia. V totalite následník predchodcu nekritizoval, pretože predchodca aj následník bol zväčša ten istý, vládu zostavenú jednou stranou striedala vláda vytvorená tou istou stranou. Nevýhodou takýchto vlád bolo, že občania nemohli od odchádzajúcich predsedov vlád žiadať ani to, aby sa červenali. Predsedovia vlád, prezidenti či generálni tajomníci za totalitných režimov zväčša odchádzali z funkcií až nohami dopredu. V takej situácii bolo neetické žiadať, aby sa červenali. Od „nežnej“ revolúcie môžeme od odchádzajúcich politikov smelo žiadať, aby sa červenali.

Koniec ukážky