Start

David Lagercrantz

DET SOM INTE DÖDAR OSS

Copyright © 2015 by David Lagercrantz, first published by Norstedts, Sweden, in 2015.

Published by agreement with Norstedts Agency.

Translation © 2015 by Jozef Zelizňák

Jacket design © 2015 by Valentin&Byhr/Jörgen Eineus

Slovak edition © 2015 by Ikar

Zo švédskeho originálu Det som inte dödar oss (Norstedts, Štokholm 2015) preložil Jozef Zelizňák.

Redigovala Ľubica Janeva.

Obálku podľa originálneho návrhu upravil Augustín Putera.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015 ako svoju 4 461. publikáciu.

Prvé vydanie.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

Vytlačili TBB, a. s., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-4380-4

PROLÓG 

Pred rokom za úsvitu

TENTO PRÍBEH sa začína snom. Ten sen nie je vlastne ani veľmi nezvyčajný. Je o ruke, čo rytmicky a vytrvalo udiera na matrac v starom byte na ulici Lundagatan.

Lisbeth Salanderová vstala z postele za úsvitu. Sadla si za počítač a vydala sa na lov.

PRVÁ  ČASŤ 

Bdejúce oko 

1. – 21. november

National Security Agency (NSA) je federálny úrad Spojených štátov amerických, ktorý patrí do kompetencie ministerstva obrany. Hlavné sídlo úradu sa nachádza vo Fort Meade v štáte Maryland, pri diaľnici Patuxent.

Úrad NSA od svojho založenia v roku 1952 zodpovedá za kontrolu cudzích komunikačných prostriedkov. V súčasnosti sa venuje najmä sledovaniu internetu a telefonických hovorov.

Kompetencie úradu sa neustále rozširujú a dnes kontroluje denne viac než dvadsať miliárd rozhovorov a mailov.

KAPITOLA 1 

Začiatkom novembra

FRANS BALDER sa vždy pokladal za mizerného otca.

Hoci jeho syn August už dovŕšil osem rokov, Frans v minulosti neprejavil ani len najmenšie úsilie ujať sa úlohy otca a nikto nemohol tvrdiť, že by sa teraz v tejto pozícii cítil dobre. Považoval však za svoju povinnosť, aby sa to pokúsil napraviť. August trpí v domácnosti Fransovej bývalej manželky a jej prekliateho Lasseho Westmana.

Frans Balder sa preto vzdal práce v Silicon Valley a odletel domov. Teraz čelil hroznému počasiu na štokholmskom letisku Arlanda a čakal na taxík. Dážď a vietor ho bičovali do tváre a už azda po stý raz sa pýtal sám seba, či sa naozaj rozhodol správne. Nie je choré, že zo všetkých do seba zahľadených bláznov sa práve on rozhodol stať otcom na plný úväzok? Veď rovno mohol nastúpiť do práce v zoologickej záhrade. Netušil o deťoch nič, nemal potuchy o reálnom živote a čo bolo najhoršie, nikto ho neprosil, aby to zmenil. Ani mama, ani babka ho nežiadali, aby sa ujal svojej zodpovednosti.

Rozhodol sa sám. V rozpore s niekdajším rozhodnutím súdu o opatere a bez akéhokoľvek varovania zavíta k svojej bývalej manželke a vezme jej svojho chlapca. Určite mu to neprejde len tak. Ten prekliaty Lasse Westman mu iste naloží. Nič to však nezmení.

Nastúpil do taxíka. Vodička žuvala žuvačku, akoby jej išlo o život, a snažila sa nadviazať rozhovor. Nepodarilo by sa jej to, ani keby mal jeden zo svojich lepších dní. Frans Balder nebol na nezáväzné rozhovory.

Sedel mlčky na zadnom sedadle a myslel na syna a udalosti posledných týždňov. August nebol jediný, ba ani len hlavný dôvod jeho výpovede v Solifone. Ocitol sa na rázcestí. Naozaj to teraz zvládne? Cestou do štvrte Vasastan ho naraz opustili sily. Mal čo robiť, aby sa na všetko nevykašľal. Teraz však nesmie cúvnuť.

Zaplatil taxikárke, vybral si kufor a postavil ho k bráne domu na ulici Torsgatan. Vykročil po schodoch len s prázdnou cestovnou taškou, pomaľovanou farebnou mapou sveta, čo si kúpil na letisku v San Franciscu. Zastal pri dverách, aby sa vydýchal, a predstavoval si to peklo, čo o chvíľu vypukne. Napokon, môže im to vyčítať? Nikto predsa nesmie vtrhnúť do bytu a vytrhnúť dieťa z jeho domáceho prostredia. A už vôbec nie otec, ktorý sa doteraz staral o dieťa len prostredníctvom pravidelných vkladov slušných súm na matkino bankové konto. Vnímal to ako výnimočnú situáciu, preto sa zhlboka nadýchol a zazvonil. Už nebolo cesty späť.

Nikto sa neozýval. Dlho sa nikto neozýval. Potom sa dvere prudko otvorili a intenzívnym pohľadom modrých očí naňho hľadel Lasse Westman. Jeho masívny hrudník a obrovské ruky akoby boli stvorené na ubližovanie ľuďom. Preto tak často hrával vo filmoch zloduchov, hoci ani v jednej z tých rolí – a o tom bol Frans Balder presvedčený – nebol horší než v reálnom živote.

„Pozrime sa,“ vyhŕkol Lasse Westman. „To sú mi veci. Zavítal k nám na návštevu sám génius!“

„Prišiel som si po Augusta.“

„Čo si prišiel?“

„Beriem si ho so sebou, Lars.“

„Žartuješ.“

„Nikdy som nehovoril vážnejšie,“ skúsil. Vtedy sa z izby vľavo vynorila Hanna. Jasné, že už nebola taká krásna ako kedysi. Utŕžila priveľa rán, vyfajčila priveľa cigariet a obrátila do seba priveľa pohárikov. Aj tak v ňom prebudila nečakanú nehu, najmä keď si všimol modrinu na jej krku a zdalo sa, že mu napriek všetkému povie čosi milé na uvítanie. Nestihla však ani otvoriť ústa.

„Prečo by ti zrazu malo na ňom tak záležať?“ spýtal sa Lasse Westman.

„Usúdil som, že stačilo. August potrebuje vyrastať v pocite bezpečia.“

„A ty mu ho ponúkneš? Šibnutý vynálezca? Kedy si naposledy strávil deň inak než civením do počítača?“

„Zmenil som sa.“ Zrazu sa cítil patetický, aj preto, že pochyboval, že sa vôbec nejako zmenil.

Striaslo ho, lebo sa k nemu pohlo mohutné Westmanovo telo. Westman sa ani nesnažil skrývať rastúci hnev. Balder si naliehavo uvedomoval, že nemá ako čeliť sile, s ktorou ho ten blázon o chvíľu vyrazí z dverí. Od začiatku to nebol dobrý nápad. Zvláštne bolo, že neprišiel výbuch ani nijaká scéna. Westman sa len uškrnul:

„To je fakt super!“

„Prosím?“

„Je to také jednoduché. Čo povieš, Hanna? Konečne sa v takom zaneprázdnenom chlapovi prebudila zodpovednosť. Bravó, bravó!“ Lasse Westman teatrálne zatlieskal. A práve to vydesilo Fransa Baldera najväčšmi – ako ľahko sa vzdal chlapca.

Pri jeho vstupe do bytu protestovali iba symbolicky. Možno im bol August len na oštaru. Ťažko povedať. Hanna sa párkrát pozrela na Fransa pohľadom, ktorému nerozumel. Ruky sa jej triasli a zatínala zuby. Nepýtala sa však na nič. Mala by ho podrobiť krížovému výsluchu, klásť naňho tisíc rôznych požiadaviek, vyhrážať sa mu v hrôze, čo spôsobí vytrhnutie chlapca z každodennej rutiny. A ona len potichu vyslovila:

„Si si istý, že to zvládneš?“

„Som si istý,“ odvetil a vošiel do Augustovej izby. Vtedy ho videl prvýkrát po roku a zahanbil sa.

Ako mohol opustiť takého chlapca? Bol až čarovne krásny s hustými kučeravými vlasmi a útlym telom. Jeho modré oči uprene hľadeli na obrovské puzzle plachetnice. Celé jeho telo kričalo Nerušte! Frans pomaly podišiel bližšie, akoby sa blížil k neznámej a nevypočítateľnej bytosti.

Aj tak sa mu podarilo upútať chlapcovu pozornosť, vziať ho za ruku a vyviesť na chodbu. Nikdy na to nezabudne. Čo si myslel August? Ako to vnímal? Nepozrel sa ani naňho, ani na svoju mamu a, samozrejme, ignoroval všetky mávania a slová na rozlúčku. Skrátka s ním zmizol vo výťahu. Bolo to celkom jednoduché.

AUGUST BOL AUTISTA. Zrejme aj ťažko duševne postihnutý, hoci lekári ešte nevyriekli definitívny ortieľ a na prvý pohľad sa skôr javil opak. Jeho koncentrovaná tvár vyžarovala kráľovskú vznešenosť a dávala najavo, že sa nehodlá zaoberať svetom okolo. Keď sa však človek prizrel lepšie, všimol si jeho zastretý pohľad. Okrem toho od narodenia ešte nepovedal ani slovo.

Popieral tak všetky prognózy, čo lekári vyriekli, keď mal dva roky. Vtedy tvrdili, že August zrejme patrí k menšine autistických detí, čo nemajú znížené duševné schopnosti a intenzívnou terapiou môžu dosiahnuť slušné výsledky. Ich nádeje sa však nenaplnili a úprimne povedané, Frans Balder netušil, čo sa stalo so všetkými podpornými a pomocnými opatreniami či s chlapcovou školskou dochádzkou. Frans žil vo svojom vlastnom svete, odsťahoval sa do USA a dostal sa do konfliktu s každým smrteľníkom. Bol idiot. Teraz však splatí svoje dlhy a postará sa o syna. Pustil sa do toho s vervou. Nechal si zaslať lekárske správy, telefonoval mnohým špecialistom aj pedagógom. Okamžite pochopil, že peniaze, čo posielal, nedorazili k Augustovi a minuli sa na kadečo iné. Určite na Westmanov zhýralý život a dlhy z hier. Chlapca ponechali jeho osudu. Uviazol vo svojich obsedantných zvykoch a zrejme zažil aj horšie veci, a preto sa Frans vrátil domov.

Volal mu psychológ, ktorého trápili zvláštne modriny na chlapcovom tele. Všimol si ich aj Frans. August mal modriny na rukách aj nohách, na hrudi aj na pleciach. Hanna tvrdila, že chlapec si ich spôsobil sám, keď sa hádzal o steny. Frans Balder zažil taký výbuch hneď na druhý deň a vydesil ho na smrť. Hanninmu vysvetleniu však neveril.

Mal podozrenie, že chlapca bili. Obrátil sa s prosbou o pomoc na všeobecného lekára aj bývalého policajta, ktorého poznal osobne, a hoci nevedeli potvrdiť jeho podozrenie so stopercentnou istotou, Fransov hnev vzrástol. Napísal niekoľko trestných oznámení. V tom hneve by takmer zabudol na samotného chlapca. Ľahko naňho zabúdal. August totiž väčšinu dňa presedel na dlážke v izbe, čo mu Frans zariadil vo svojej vile v Saltsjöbadene s oknami obrátenými na more. Skladal si tam svoje puzzle, šialené ťažké stavebnice so stovkami častí, ktoré vedel poskladať ako skutočný virtuóz. Vzápätí ich hneď rozhádzal, aby začal odznova.

Fransa spočiatku fascinoval. Pripadal si, akoby sledoval pri práci významného umelca. Občas podľahol ilúzii, že chlapec každú chvíľu zdvihne zrak a povie mu niečo dospelé. August však nevyriekol jediné slovo, a keď ho prestalo zaujímať puzzle, uprel prázdny pohľad do okna a slnečných lúčov, čo sa odrážali vo vode. Frans ho radšej nechal na pokoji. August si hovel v svojej samote a Frans ho málokedy brával von. Nechodili ani len do záhrady.

Z pohľadu zákonov nemal právo starať sa o chlapca. Nechcel nič riskovať, kým nebude mať právo na svojej strane, a preto sa o všetky nákupy starala jeho domáca Lottie Rasková. Lottie mu aj varila a upratovala. Starostlivosť o bežný život nebola jeho silnou stránkou. Vyznal sa v počítačoch a algoritmoch, no nie v reálnom živote, a čím ďalej, tým viac času trávil pri počítači, komunikujúc so svojimi advokátmi. V noci spával rovnako zle ako v USA.

Za rohom už naňho číhali žaloby, každý večer vypil fľašu vína, väčšinou Amarone. Veľmi mu to nepomáhalo. Ak, tak krátkodobo. Cítil sa čoraz horšie, sníval, ako sa rozplýva v dyme alebo mizne na nejaké nehostinné miesto za všetkými hranicami cti a slušnosti. V jednu novembrovú sobotu sa však čosi stalo. Bol veterný, studený večer, s Augustom mrzli počas prechádzky po ulici Ringvägen.

Vracali sa z večere u Farah Sharifovej. August mal už dávno spať. Večera sa pretiahla a Frans Balder priveľa rozprával. Farah z neho vedela vytiahnuť slová. Ľudia si pri nej vždy otvorili srdce. Poznali sa od spoločného štúdia informatiky na Imperial College v Londýne a dnes patrila k hŕstke ľudí na jeho úrovni. Lepšie povedané, k pár ľuďom schopným sledovať jeho myšlienkové pochody. Pocit, že stretol niekoho, kto mu rozumie, bol neuveriteľným vykúpením.

Farah Sharifová ho priťahovala aj ako žena a napriek niekoľkým pokusom sa mu nepodarilo zviesť ju. Frans Balder nevedel baliť ženy. Objatie na rozlúčku sa v ten večer takmer zmenilo na bozk, čo vnímal ako veľký pokrok. Uvažoval nad tým, keď prechádzali s Augustom popri ihrisku v Zinkensdamme.

Rozhodol sa, že nabudúce si objedná opatrovateľku, a potom možno... Ktovie? V diaľke zaštekal pes. Za chrbtom mu vrieskala nejaká ženská, rozčúlene alebo natešene, ťažko povedať. On už vyzeral roh, kde si plánoval zastaviť taxík. Alebo sa odvezú metrom na stanicu Slussen? Vo vzduchu cítil blížiaci sa dážď. Na priechode naskočila červená a na druhej strane cesty čakal unavený štyridsiatnik, ktorý sa mu zdal povedomý. Chytil Augusta za ruku.

Chcel mať istotu, že jeho syn zastane na chodníku. Vtedy to zacítil. Chlapec mal napätú ruku, akoby na niečo prudko reagoval. Všimol si aj jeho intenzívny pohľad, akoby mu niekto čarovnou paličkou sňal z očí blanu a August namiesto sledovania vlastných úvah pochopil hlbší význam tejto križovatky. Frans sa nepohol z miesta, ani keď naskočila zelená.

Mlčky sledoval, čo sa stane. Netušil, čo ho tak zaujalo na chlapcovom pohľade. Zvláštne. Bol to predsa iba pohľad, nič viac, nebol to ani len veselý pohľad. Aj tak pripomenul Fransovi čosi, čo driemalo v jeho mysli, a prvýkrát po dlhom čase zacítil skutočnú nádej.

KAPITOLA 2 

20. november

MIKAEL BLOMKVIST spal len pár hodín. Do noci totiž čítal detektívku od Elisabeth Georgeovej. Jasné, že urobil hlúposť. Mediálny guru Ove Levin z koncernu Serner Media sa chystá dopoludnia predstaviť programové vyhlásenie Millennia a Mikael si mal v noci oddýchnuť a pripraviť sa na boj.

Nemal chuť správať sa rozumne. Cítil sa mizerne a len s nevôľou vstal a urobil si kapučíno s dvojitou dávkou kávy na svojom kávovare Jura Impressa X7, ktorý mu jedného dňa priniesol kuriér s odkazom Aj tak ho neviem používať. Podľa teba. Stroj stál teraz v kuchyni ako pamiatka na lepšie časy. Stratil akýkoľvek kontakt so ženou, ktorá mu ho poslala, a ani vlastná práca ho nebavila.

Cez víkend dokonca uvažoval, či by nebolo lepšie posunúť sa ďalej. Pre človeka ako Mikael Blomkvist by to znamenalo drastický skok. Millennium predstavoval celý jeho život a jeho vášeň a najlepšie aj najdramatickejšie chvíle prežil práve v súvislosti s časopisom. Nič však netrvá večne, možno ani láska k Millenniu. Okrem toho doba nepraje časopisom, čo sa venujú investigatívnej žurnalistike.

Všetky médiá s vyššími ambíciami postupne vykrvácali a Mikael sa nemohol ubrániť myšlienke, že jeho vlastná vízia Millennia je síce možno krásna a vznešená z akejsi vyššej perspektívy, no nepomôže časopisu prežiť. Prešiel do obývačky, upil si kávy a zadíval sa na vody Riddarfjärdenu. Zúri poriadna búrka.

Babie leto, čo ešte takmer do konca októbra zohrievalo mesto a dovolilo terasám podnikov prijímať hostí oveľa dlhšie než zvyčajne, sa náhle zmenilo na čisté peklo s búšiacim vetrom a prietržami mračien. Ľudia zmizli z ulíc a Mikael celý víkend nevychádzal von. Nebola to však iba vina počasia. Pripravoval si plán na odvetu. Márne. Ani túžba po odvete, ani následné zlyhanie sa naňho nepodobali.

Nepatril k underdogom, ktorí potrebujú opätovať každý úder, a na rozdiel od mnohých iných celebrít mediálneho sveta nebol nafúkanec odkázaný neustále si potvrdzovať vlastné ego a jedinečnosť. Na druhej strane mal za sebou niekoľko priemerných rokov a len pred mesiacom sa v Sernerovom časopise Business Life objavil príspevok od ekonomického novinára Williama Borga s titulkom Časy Mikaela Blomkvista sa už skončili.

Fakt, že ten článok vôbec napísali a toľko sa o ňom diskutovalo, potvrdzoval Blomkvistovo významné postavenie. Nikto ani netvrdil, že ten článok je dobre napísaný alebo originálny. Verejnosť by ho ľahko odsúdila ako útok žiarlivého kolegu. Z nejakých dôvodov, čo neskôr nevedel celkom pomenovať, sa to nafúklo do akejsi debaty o samotnom povolaní reportéra. O ľuďoch ako Blomkvist, čo neustále hľadajú chyby medzi ekonomickými elitami krajiny a uviazli v zastaranej novinárčine zo sedemdesiatych rokov. Budúcnosť predstavujú ľudia ako William Borg, ktorí vedia zabudnúť na vlastnú neprajnosť a vnímať veľkosť najvýznamnejších podnikateľov ťahajúcich Švédsko vpred.

Úroveň diskusných príspevkov sa postupne znižovala. Blomkvist sa vraj nedostal do závozu v posledných rokoch náhodou, veď jeho základnou mantrou je presvedčenie, že všetky úspešné firmy vedú podvodníci. Preto bije vo svojich reportážach hlava-nehlava. A taký postup sa človeku napokon vypomstí. Diskutujúci prejavovali dokonca sympatie aj starému arcibanditovi Hansovi-Erikovi Wennerströmovi, ktorého Blomkvist údajne dohnal k samovražde. Seriózne noviny sa držali stranou, no sociálne médiá pľuli jednu invektívu za druhou.

Útoky neprichádzali len z prostredia ekonomických médií a od predstaviteľov hospodárskeho života. Tí mali dosť dôvodov vrhnúť sa na svojho úhlavného nepriateľa, ktorý na chvíľu prejavil slabosť. Šancu na vlastnú profiláciu využilo aj pár mladých novinárov, ktorí upozorňovali na fakt, že Mikael Blomkvist neuvažuje moderne, nemá twitter, nie je na facebooku a krajina by ho mala vnímať ako relikt z dávno minulej doby, keď bolo v obehu dosť peňazí na to, aby sa novinár rýpal v tých najčudesnejších nezaujímavých témach. Ďalší ľudia zasa využívali šancu ísť s dobou a vymýšľali vtipné hashtagy, ako akozablomkvistovychcias. Celkovo išlo o súhrn hlúpostí a Blomkvist si namýšľal, že sa ho nemôžu nijako dotknúť.

Na druhej strane mu veľmi nepomohlo, že od Zalačenkovho škandálu nenapísal jedinú dobrú reportáž a časopis Millennium naozaj prežíval krízu. Náklad bol ešte vždy uspokojivý, mali dvadsaťjedentisíc predplatiteľov. Príjmy z inzercie však dramaticky klesali a mimoriadne príjmy neprichádzali bez úspešného predaja kníh. Spolumajiteľka Harriet Vangerová nemohla investovať ďalší kapitál. Preto sa vedenie časopisu rozhodlo napriek Mikaelovmu nesúhlasu predať tridsať percent akcií nórskemu mediálnemu impériu Serner. Na prvý pohľad sa to zdalo zvláštne rozhodnutie. Serner vydával týždenníky aj bulvár, patril mu veľký zoznamovací portál, dva platené televízne kanály a futbalové mužstvo v prvej nórskej lige. Pohyboval sa v celkom inom svete ako časopis Millennium.

Zástupcovia Serneru na čele so šéfom publicistiky Ovem Levinom ich ubezpečovali, že koncern potrebuje do svojho portfólia prestížny časopis, celé vedenie obdivuje Millennium a jediným želaním je, aby pokračovali v práci ako doteraz. „Neprišli sme sem zarábať peniaze,“ opakoval Levin. „Ide nám o vyššie ciele.“ A hneď sa postaral o prísun veľmi slušnej sumy peňazí do pokladnice Millennia.

Noví spolumajitelia spočiatku ani nezasahovali do práce redakcie. Bol to business as usual, hoci s vyšším rozpočtom, a v redakcii sa opäť začala šíriť nádej. Dokonca aj Blomkvist občas cítil, že je fajn, keď sa môže konečne venovať novinárčine a nemusí riešiť finančné problémy redakcie. Zhruba v čase, keď sa začal hon na jeho osobu – nikdy sa nezbavil podozrenia, že koncern len využil situáciu –, sa však náhle zmenil tón a prišiel prvý tlak na zmeny.

Levin ho, samozrejme, uisťoval, že časopis bude pokračovať v odhaľovaní škandálov, v svojich literárnych príbehoch aj v sociálnom pátose. Podotkol iba, že všetky články sa preto ešte nemusia zaoberať ekonomickými nezrovnalosťami, nespravodlivosťou sveta a politickými spormi. Skvelá novinárčina sa dá robiť aj o príjemnom živote, môžu občas písať aj o celebritách a o premiérach filmov. Spomínal americké Vanity Fair a Esquire, nadchýnal sa Gayom Talesem a jeho slávnym portrétom Franka Sinatru Frank Sinatra has a Cold, hovoril o Normanovi Mailerovi a Trumanovi Capotem, o Tomovi Wolfovi a bohvie ešte o kom. Mikael Blomkvist by v podstate nič nenamietal. Pred polrokom sám napísal dlhú reportáž o priemysle paparacov, a keby sa mu podarilo nájsť dobrý a seriózny pohľad na vec, nemal by problém venovať sa akejkoľvek ľahkej téme. Aj on zvykol tvrdiť, že o tom, čo je dobrá novinárčina, nerozhoduje výber témy, ale prístup k nej. Bránil sa však odkazu, čo čítal medzi riadkami. Je to len začiatok veľkého útoku, ktorý má Millennium zaradiť medzi ostatné časopisy koncernu a meniť ho tak dlho, až začne byť výnosný – a bezpohlavný.

Následne sa dozvedel, že Ove Levin si objednal poradcu a urobil viacero prieskumov trhu, o ktorých chce hovoriť v pondelok. Mikael v piatok popoludní utiekol z práce domov, striedavo sedel za písacím stolom, ležal v posteli a formuloval plamenné výzvy, prečo musí Millennium zostať pri svojej vízii. Na predmestiach veľkých švédskych miest sa čoraz častejšie vyskytujú výtržnosti. V parlamente sedí strana, čo neskrýva svoju nenávisť voči cudzincom. V krajine sa rozširuje netolerancia. Fašizmus silnie a všade okolo nás sú bezdomovci a žobráci. Švédsko sa zmenilo na krajinu hanby. Formuloval množstvo pekných a vznešených viet a v svojich predstavách prežil celý rad fantastických triumfov, kde jeho trefné a presvedčivé pravdy vytrhli redakciu, ba celý Sernerovský koncern zo šialených predstáv a všetci sa rozhodli ho nasledovať.

Len čo sa však spamätal, pochopil bezcennosť svojich tvrdení, keď im nikto neverí z ekonomického hľadiska. Money talks, bullshit walks. Časopis musí predovšetkým prežiť. Potom môžu meniť svet. Tak to funguje. Nebolo by lepšie namiesto nahnevaných príhovorov popracovať na nejakej dobrej story? Nádej na odhalenie veľkého škandálu možno prebudí sebadôveru v redakcii a presvedčí ju, aby sa vykašľala na Levinove prieskumy a reči o neaktuálnosti Millennia, alebo čo to Ove plánoval zo seba vypľuť.

Od svojho posledného veľkého odhalenia sa Blomkvist stal akousi spravodajskou centrálou. Každý deň dostával tipy na nezrovnalosti a podvody. Väčšinou to boli úplné nezmysly. Ozývali sa mu kverulanti, milovníci konšpirácií, klamári a dôležito sa tváriaci blázni. Ich nezmyselné príbehy sa rúcali už pri zbežnej kontrole alebo neboli ani len náznakom také zaujímavé, že by sa hodili na článok do časopisu. Niekedy sa však vynikajúci článok skrýva aj za zdanlivo banálnym príbehom. V jednoduchom poistnom prípade alebo v triviálnom oznámení o zmiznutí človeka sa môže ukrývať veľké a všeobecne platné rozprávanie. Nikdy sa to nedá odhadnúť. Preto treba všetky správy metodicky analyzovať s otvorenou mysľou. Sobotné ráno strávil pri počítači, zápisníku a študoval všetko, čo mal.

Pracoval do piatej popoludní. Jasné, že našiel veci, ktoré by ho pred desiatimi rokmi ešte rozhýbali, no teraz nevzbudzovali entuziazmus. Uvedomoval si, že je to klasický problém. Po dlhých rokoch v brandži mu už všetko pripadalo známe a aj keď si čisto intelektuálne uvedomoval, že niečo je dobrý príbeh, nezahorel preň. Do okien začal šľahať ľadový dážď. Nechal prácu prácou a začal sa venovať Elisabeth Georgeovej.

Nahováral si, že tým neuniká pred realitou. Skúsenosť mu predsa hovorí, že najlepšie nápady prichádzajú neraz počas chvíľ oddychu. Keď sa venuje čomusi celkom inému, kúsky puzzle zapadnú na svoje miesto. Nenapadla mu však nijaká iná myšlienka okrem toho, že by mal častejšie čítať dobré romány. Do príchodu ďalšieho upršaného pondelkového rána zhltol jeden a pol románu Georgeovej aj tri staré čísla New Yorkera, čo dlho sušil na nočnom stolíku.

TERAZ SLEDOVAL z pohovky a s kapučínom búrku za oknom. Cítil únavu, bol na dne. Po chvíli vstal, akoby sa zrazu rozhodol pustiť sa do práce. Obul si tenisky, obliekol kabát a vyšiel von. Štokholm naozaj trápilo až neuveriteľne zlé počasie.

Ľadové, vlhké poryvy vetra sa mu zahryzli do špiku kostí. Prebehol na ulicu Hornsgatan, ktorá vyzerala nezvyčajne sivo. Z celej štvrte akoby niekto vysal farbu. Aj jesenné lístie akoby náhle zmizlo. S rukami skríženými na hrudi prebehol popri Kostole Márie Magdalény, zabočil doprava a ako zvyčajne skončil medzi obchodom s oblečením Monki a krčmou Indigo. Vyšiel na štvrté poschodie do redakcie časopisu, čo ležala presne nad sídlom organizácie Greenpeace. Už na schodoch zachytil vravu.

V kancelárii sa tiesnilo nezvyčajne veľa ľudí. Celá redakcia, najdôležitejší externisti, traja zástupcovia Serneru, dvaja konzultanti a Ove Levin. Ten sa na túto príležitosť obliekol o čosi ležérnejšie. Už nevyzeral ako riaditeľ a očividne si nacvičil pár nových výrazov, napríklad ľudové nazdar.

„Nazdar, Micke. Ako sa máš?“

„Závisí to od teba,“ odvetil Mikael a vlastne to ani nemyslel zle. Uvedomil si, že druhá strana to vníma ako vyhlásenie vojny, a tak radšej rýchlo prešiel k stoličkám, čo v redakcii rozostavili do tvaru malého auditória.

OVE LEVIN si odkašľal a nervózne fľochol na Mikaela. Hviezdny reportér, ktorý sa pri vstupe do redakcie tváril tak odhodlane, teraz javil formálny záujem a nedával najavo chuť bojovať. To ho ani trochu neupokojilo. Kedysi dávno pracoval s Blomkvistom ako praktikant v bulvárnom denníku Expressen. Väčšinou sa venovali písaniu krátkych správ o bezvýznamných taľafatkách. Večer v krčme snívali o veľkých reportážach a o odhaleniach škandálov. Celé hodiny rozoberali, ako sa nikdy neuspokoja s konvenčnými frázami a vždy pôjdu do hĺbky. Boli mladí, ambiciózni a všetko chceli hneď. Ovemu občas chýbali tie časy. Samozrejme, že nie jeho vtedajší plat ani pracovný čas, ba dokonca ani slobodný život v baroch a ženská spoločnosť. Chýbali mu sny a ich sila. Chcel by získať späť svoju plamennú vôľu meniť spoločnosť a novinárčinu a písať tak, že sa zemeguľa prestane otáčať a mocipáni sklopia uši. Ani úspech, čo dosiahol, mu nebránil položiť si občas otázku: Čo sa vlastne stalo? Kam sa podeli sny?

Micke Blomkvist si všetky sny naplnil nielen tým, že zodpovedal za odhalenie najväčších škandálov modernej doby. Naozaj písal so silou a s pátosom, o akom kedysi snívali, nikdy neustúpil pred tlakom vrchnosti a nerobil kompromisy so svojimi ideálmi. Zatiaľ čo Ove... On predsa urobil skutočnú kariéru, či nie? Dnes zarába aspoň desaťkrát viac než Blomkvist, čo ho neskutočne teší. Načo je Mikaelovi jeho scoop, keď si zaň nekúpi ani len čosi parádnejšie, než je jeho malá búda v Sandhamne? Panebože, čo je tá diera proti Oveho novému domu v Cannes? Nič! Veru, len on a nikto iný si vybral správny smer.

Namiesto otročenia v denníku prijal miesto mediálneho analytika v Sernerovskom koncerne a nadviazal osobný vzťah s Håkonom Sernerom, ktorý mu zmenil život a urobil z neho boháča. Dnes bol vedúci publicistiky niekoľkých denníkov a televíznych kanálov a mal veľmi rád svoju pozíciu. Miloval moc, peniaze a všetko, čo mu prinášali, ale aj tak mal v sebe dosť veľkorysosti, aby si priznal, že občas sníva o druhom brehu. Samozrejme, že nie často, ale sníva. Aj on by bol rád, keby ho pokladali za publicistu ako Blomkvista, preto tak tvrdo presadzoval myšlienku kúpy podielu v Millenniu. Vďaka štebotaniu malého vtáčika sa dozvedel, že časopis má ekonomické problémy a šéfredaktorka Erika Bergerová, ktorá ho tajne vzrušovala, si chce podržať svoje dve posledné posily Sofie Melkerovú a Emila Grandéna. Bez prísunu nového kapitálu sa jej to zrejme nepodarí.

Inými slovami, Ove odhalil nečakanú možnosť kúpiť podiel v jednom z najprestížnejších produktov mediálneho Švédska. Nemohol tvrdiť, že vedenie Serneru prejavilo záujem. Naopak, všetci frflali, že Millennium je už prežité, prehnane ľavicové a púšťa sa do zbytočných sporov s inzerentmi a so spriaznenými firmami. Ak by Ove neargumentoval s takým zápalom, určite by nič nedosiahol. On však argumentoval. Investícia do Millennia predstavuje v tejto súvislosti pár drobných, minimálny vklad, ktorý možno nevytvorí veľký zisk, no prinesie firme oveľa viac – renomé. Po všetkých krvavých škrtoch totiž nepatrilo renomé medzi silné stránky Sernerovského koncernu. Investícia do Millennia dokazovala, že koncern sa v rozpore s negatívnymi tvrdeniami zaujíma o novinársku prácu a slobodu slova. Vedenie Serneru pritom kašľalo na jedno aj na druhé. Na druhej strane, vyššie renomé nemôže byť na škodu. Napokon to pochopili. Ove dostal svoje a dlho sa zdalo, že to bol úspešný ťah pre všetkých zainteresovaných.

Serner získal pozitívnu publicitu, Millennium si udržalo zamestnancov a mohlo investovať do toho, v čom bolo dobré: uverejňovalo pedantne spracované a kvalitne napísané reportáže. Ove žiaril ako slniečko a dokonca sa zapojil do debaty v Klube novinárov, kde tvrdil:

„Verím na dobrú firmu. Vždy som bojoval za investigatívnu žurnalistiku.“

Neskôr však... Nechcel na to myslieť. Začala sa poľovačka na Blomkvista. Spočiatku mu to vlastne neprekážalo. Odkedy Mikael zažiaril ako vychádzajúca hviezda na nebi reportérov, nevedel sa brániť škodoradosti, keď ho ponižovali v médiách. Teraz ho škodoradosť rýchlo prešla. Sernerov mladý syn Thorvald si všimol reakcie v sociálnych médiách a nafúkol ich, hoci mu vlastne boli ľahostajné. Thorvald sa nezaujímal o názory novinárov. Mal rád moc.

Miloval intrigy a zacítil šancu získať pár plusových bodov alebo aspoň ublížiť staršej generácii vo vedení. Za krátky čas sa mu podarilo presvedčiť riaditeľa Stiga Schmidta, ktorý ešte nedávno nemal čas na takéto hlúposti, aby vyhlásil, že Millennium si nemôže dovoliť lízať smotanu, ak sa neprispôsobí novej dobe tak ako všetky ostatné produkty koncernu.

Ove, ktorý len nedávno svätosväte sľúbil Erike Bergerovej, že nebude zasahovať do práce redakcie inak ako priateľ a poradca, náhle musel hrať zložitú hru za kulisami. Všemožne sa usiloval presvedčiť Eriku, Malin a Christera, aby prijali nové ciele, ktoré nevedel síce naformulovať – na to mal primálo času –, no spoločne smerovali k omladeniu a zvýšeniu predajnosti Millennia.

Jasné, že im neustále zdôrazňoval, že v nijakom prípade nežiada, aby robili kompromisy so svedomím a s drzým prístupom časopisu, i keď si nebol vôbec istý, čo tým myslí. Vedel len to, že potrebuje dostať na stránky viac smotánky, aby uspokojil vedenie. Dlhé reportáže o spôsobe práce švédskych firiem musia ustúpiť do úzadia, lebo dráždia inzerentov a vedeniu vyrábajú nepriateľov. To však, samozrejme, nepovedal Erike.

Nemal záujem o zbytočné konflikty, a keď teraz predstúpil pred členov redakcie, pre istotu si vybral menej formálne oblečenie.

Nechcel ich provokovať drahými oblekmi a kravatami, aké sa nosili na jeho pracovisku. Obliekol si rifle, jednoduchú bielu košeľu a tmavomodrý pulóver s véčkovým výstrihom, ktorý ani len nebol z kašmíru. Dlhé kučeravé vlasy – drobný prejav rebélie – si zopol do chvosta ako tí najtvrdší novinári z televízie. Oslovil ich so všetkou pokorou, čo sa naučil na kurzoch manažmentu:

„Ahoj, všetci. Aké hrozné počasie! Už som to niekoľkokrát hovoril, no rád to zopakujem. Všetci v Serneri sme neskutočne hrdí, že s vami kráčame po nastúpenej ceste, a pre mňa osobne to znamená ešte čosi viac. Práve angažovanie sa v časopisoch ako Millennium dáva mojej práci zmysel. Pripomína mi to dôvod, prečo som sa vydal na túto profesionálnu dráhu. Micke, ešte si pamätáš, ako sme v Opernom bare snívali o všetkom, čo spolu urobíme? Priznaj, že nás z toho na druhý deň bolela hlava, haha!“

Mikael Blomkvist sa netváril, že si pamätá. Ove Levin sa nenechal vyrušiť.

„Nie, nie, nebudem nostalgický,“ pokračoval. „Nie je na to dôvod. V tom čase sa médiá topili v peniazoch. Stačila bezvýznamná vražda v Hornej Dolnej a prenajali sme si helikoptéru, rezervovali celé poschodie v najlepšom hoteli v meste a objednali šampanské na oslavu napísania reportáže. Chápete, že keď som išiel na svoju prvú zahraničnú cestu, pýtal som sa skúseného reportéra Ulfa Nilsona, ako je na tom nemecká marka. Odvetil, že netuší, kurzy si vraj určuje sám, haha! Veru, poriadne sme nafukovali účty z ciest, pamätáš, Micke? Možno práve v tom sme prejavovali najväčšiu dávku fantázie. Inak nám stačilo vytiahnuť pero a noviny sa predávali ako teplé rožky. Všetci si uvedomujeme, že časy sa odvtedy zmenili. Konkurencia je vražedná a zarobiť peniaze novinárčinou je čoraz ťažšie. A to platí aj pre najlepšiu redakciu vo Švédsku, ktorou ste vy. Preto by som sa rád porozprával o budúcich výzvach. Nenamýšľam si, že vás niečo naučím. Chcem vám iba dať pár podnetov na diskusiu. V Serneri sme vypracovali niekoľko prieskumov vašich čitateľov a pohľadu verejnosti na Millennium. Časť z výsledkov vás možno zaskočí. Nedajte sa zlomiť, vnímajte to ako výzvu a myslite na to, že svetu vonku šibe.“

Ove sa na chvíľu odmlčal. Uvažoval nad výrazom svetu šibe. Neurobil chybu? Nesnažil sa byť prehnane uvoľnený a mladistvý? Nezačal celkovo príliš kamarátsky a žartovne? Håkon Serner hovorieva, že človek nikdy nemôže podceniť absenciu humoru u zle platených moralistov. Nie, usúdil, toto zvládnem.

Dostanem ich na svoju stranu!

MIKAEL BLOMKVIST prestal počúvať, keď Ove vyhlásil, že je čas, aby sa zamysleli nad svojou digitálnou zrelosťou. Preto ani nezachytil, že mladá generácia nepozná Millennium ani Mikaela Blomkvista. Bola trochu smola, že práve v tej chvíli sa rozhodol urobiť si kávu, a preto nepočul, ako nórsky konzultant Aron Ullman otvorene šomre:

„Aký je patetický. Naozaj ho tak serie, že naňho zabúdajú?“

Mikaela naozaj nič netrápilo menej. Zúril, lebo Ove Levin sa tváril, že ich spasia prieskumy. Časopis predsa netvoria idiotskí analytici trhu. Tvorí ho pátos a zápal redakcie. Millennium dosiahlo svoju pozíciu tým, že všetci stavali na pozíciách, ktoré považovali za správne a dôležité, neberúc ohľad na nič iné. Stál pri kávovare a hádal, ako dlho potrvá, kým vyjde Erika.

Čakal dve minúty. Podľa klopkania jej opätkov sa pokúšal uhádnuť, ako veľmi sa hnevá. Zastala pri ňom a len sa odovzdane usmievala.

„Ako ti je?“

„Už som to nemohol počúvať.“

„Uvedomuješ si, že ľuďom je čertovsky nepríjemné, keď sa takto správaš.“

„Uvedomujem si to.“

„A asi vieš aj to, že Serner nepreloží ani len ceruzku v tejto kancelárii bez nášho súhlasu. Ešte vždy to máme pod kontrolou.“

„Nemáme pod kontrolou ani hovno. Ricky, sme ich rukojemníci! Nechápeš? Ak ich neposlúchneme, stiahnu svoju podporu a sme hotoví,“ povedal trochu zbytočne hlasno a nahnevane.

Erika nervózne zavrtela hlavou. O čosi pokojnejšie dodal:

„Prepáč. Som decko. Idem domov. Potrebujem premýšľať.“

„Začínaš mať dosť krátky pracovný čas.“

„Zdá sa mi, že mám dosť nadrobené z minulosti.“

„O tom nepochybujem. Prijmeš večer návštevu?“

„Neviem. Erika, naozaj neviem,“ odvetil a vyšiel z redakcie.

DÁŽĎ HO BIČOVAL, mrzol, nadával a chvíľu uvažoval, že vbehne do kníhkupectva, aby si vybral ďalšiu anglickú detektívku, čo ho prenesie do inej reality. Radšej však odbočil na S:t Paulsgatan. Pred japonskou reštauráciou mu zazvonil mobil. Bol si istý, že volá Erika, ale ozvala sa jeho dcéra Pernilla. Vybrala si zrejme najhoršiu možnú chvíľu zavolať otcovi, ktorého už aj tak trápilo zlé svedomie, že pre ňu robí primálo.

„Ahoj, zlato.“

„Čo to počujem?“

„Búrku.“

„Aha, jasné. Budem stručná. Prijali ma na spisovateľský program do školy v Biskops Arnö.“

„To je škola pre náročných. Takže najnovšie chceš písať,“ povedal zbytočne sarkasticky. Jasné, že bol hrozne nespravodlivý.

Mal jej jednoducho zablahoželať a popriať veľa šťastia. Pernilla však mala za sebou toľko problémových rokov, keď skákala medzi rôznymi kresťanskými sektami, študovala raz jedno, potom druhé a nič nedokončila, že ďalší nový nápad ho už len unavoval.

„Čakala by som väčšiu radosť.“

„Prepáč, Pernilla. Dnes nemám svoj deň.“

„Kedy ho máš?“

„Chcel by som, aby si si našla čosi, čo budeš ty. Neviem, či písanie je to pravé v situácii, ako to v tejto brandži vyzerá.“

„Nebudem nudná novinárka ako ty.“

„A čo budeš?“

„Budem naozaj písať.“

„Tak fajn,“ poznamenal a ani sa nespýtal, čo tým myslí. „Máš peniaze?“

„Brigádničím vo Waynes Coffee.“

„Neprídeš ku mne na večeru, aby sme sa o tom porozprávali?“

„Nestíham. Chcela som ťa len informovať,“ odsekla a zložila. A hoci hľadal v jej entuziazme niečo pozitívne, nálada sa mu len zhoršila. Prebehol cez námestie a prešiel po ulici k svojmu podkrovnému bytu.

Akoby odišiel len pred chvíľou. Premkol ho zvláštny pocit, že je bez práce a vstupuje do novej životnej fázy, v ktorej nebude drieť odušu alebo topiť sa v mori voľného času. Dokonca mu napadlo, že uprace. Všade sa povaľovali časopisy, knihy a šaty. Radšej si z chladničky vybral dve pivá, sadol si na pohovku v obývačke a triezvo sa nad všetkým zamyslel. Aspoň tak triezvo, ako sa dá, keď človek pije pivo. Čo bude robiť?

Netušil. A najväčšmi ho znepokojovalo, že nemá chuť bojovať. Naopak, rezignoval, akoby sa Millennium vzďaľovalo z jeho sféry záujmov. Nie je načase robiť niečo iné? Jasné, že by tým hrozne zradil Eriku a kolegov. Je naozaj správny človek na riadenie časopisu, ktorý žije z inzercie a predplatiteľov? Možno by sa väčšmi hodil na niečo iné, ale na čo?

Aj veľké denníky krvácajú čoraz väčšmi a zdroje pre investigatívnu žurnalistiku dnes nachádzajú iba verejnoprávne médiá. Tím redakcie spravodajskej relácie Ekot v rádiu, švédska televízia... vlastne, prečo nie? Predstavil si Kajsu Åkerstamovú, dosť sympatickú osôbku, s ktorou si občas vyšiel na pohár vína. Kajsa mala vlastnú reláciu v televízii a už niekoľko rokov sa ho pokúša získať do tímu. Nikdy predtým o tom neuvažoval.

Bolo mu úplne jedno, čo mu ponúka, a ako sa dušuje, že mu dá voľnú ruku. Millennium zostávalo jeho domovom, nosil si ho v srdci.

Teraz... možno by sa jej mohol ozvať, či je ponuka ešte aktuálna po tej žumpe, čo sa naňho vyvalila. Už robil všeličo, no v televízii ešte nie, okrem stoviek diskusných programov. Možno mu nová práca vráti energiu do života.

Zazvonil mu telefón. Na chvíľu zacítil skutočné šťastie. Či mu volá Erika, alebo Pernilla, bude milý a pokúsi sa počúvať. Nie, volali mu z utajeného čísla.

Váhavo zdvihol.

„Hovorím s Mikaelom Blomkvistom?“ ozval sa mladý hlas.

„Áno.“

„Máte chvíľu čas?“

„Ak sa predstavíte, aj áno.“

„Volám sa Linus Brandell.“

„Fajn, pán Brandell, ako pomôžem?“

„Mám pre vás story.“

„Počúvam.“

„Poviem vám ju, ak sa budete za mnou unúvať do krčmy Bishops Arms krížom cez cestu.“

Mikael sa zamračil. Hneval ho panovačný tón aj fakt, že dotyčný nepozvane vnikol do jeho štvrte.

„Telefón považujem za vhodný nástroj na komunikáciu.“

„O týchto veciach sa nehovorí na telefónnej linke.“

„Prečo ma rozhovor s vami tak unavuje, pán Brandell?“

„Možno máte zlý deň.“

„Mám zlý deň. Bod pre vás.“

„Tak vidíte. Zbehnite do krčmy, kúpim vám pivo a poviem ozaj super vec.“

Mikael mal chuť vyšteknúť čosi v štýle prestaňte mi hovoriť, čo mám robiť. Možno nemal nič rozumnejšie na práci, a tak odvetil:

„Svoje pivá si platím ja. Prijímam, prídem.“

„Múdre od vás.“

„Pán Brandell...“

„Áno?“

„Ak ma začnete nudiť, vyťahovať z rukáva šialené konšpiračné teórie, že Elvis žije a vy viete, kto zastrelil Olofa Palmeho... Inými slovami, ak neprejdete priamo k veci, vstávam a idem domov.“

„Fair enough,“ odvetil Linus Brandell.

KAPITOLA 3

20. november

HANNA BALDEROVÁ stála vkuchyni svojho bytu afajčila kamelky bezfiltra. Obliekla si modrý župan, nanohy obula staré sivé papuče ahoci mala husté pekné vlasy aešte vždy bola krásna, vyzerala zničene. Mala opuchnuté pery asilný mejkap okolo očí nemal len estetický cieľ. Hannu Balderovú opäť zbili.

Často ju bili. Klamala by, keby tvrdila, že si nato už zvykla. Nikto si nezvykne nafyzické násilie. Patrilo však krealite všedného dňa auž si ani nepamätala, aká bola kedysi šťastná žena. Strach sa stal samozrejmou súčasťou jej osobnosti, už dávno fajčí šesťdesiat cigariet denne aužíva tabletky naupokojenie.

Lasse Westman nadával vobývačke. Neprekvapilo ju to. Už dávno vedela, že oľutoval svoje veľkorysé gesto. Ani vtedy nechápala, čo robí. Lasse bol odkázaný napeniaze, čo im Frans posielal preAugusta. Dlho žil vpodstate iba znich aHanna musela neraz písať slohy onečakaných výdavkoch nanejakého pedagóga alebo špeciálneho trénera, ktorý vrealite nikdy neexistoval. Oto väčšmi ju prekvapila jeho reakcia.

Prečo sa vzdal peňazí adovolil Fransovi vziať chlapca?

Hanna kdesi vpodvedomí tušila odpoveď. Veľkorysosť alkoholika. Prísľub novej roly vpolicajnom seriáli naTV4 mu dal pocit, že si môže všetko dovoliť. Predovšetkým si to však vyslúžilAugust. Lasse ho pokladal zadegenerovaného kripla. Nevedela pochopiť, ako môže niekto neznášať Augusta.

Chlapec si potichu nadlážke skladá puzzle anikoho neruší. Lasse ho aj tak nenávidí, možno zato môže jeho pohľad, ktorým akoby hľadel dovnútra anie von. Iní ľudia sa priňom smejú ahovoria, že chlapec musí mať bohatý vnútorný život, no Lassemu preniká podkožu.

„Doriti, Hanna! Veď on sa mi díva doduše,“ často jej opakoval.

„Predsa hovoríš, že je idiot.“

„On aj je idiot, no čosi ma naňom desí. Akoby mi chcel ublížiť.“

Bol to číry nezmysel. August ani len nezavadil pohľadom oLasseho, nedíval sa nanič anikomu nechcel ublížiť. Svet mu prekážal anajradšej sa uzatváral dosvojej ulity. Lasse sa vosvojom alkoholovom opojení utvrdzoval vtom, že chlapec snová nejakú pomstu. Určite preto ho nechal odísť aj sistým príjmom. Aké patetické! Teraz prilinke ťahala cigaretu tak mocne, až sa jej tabak lepil najazyk, auvažovala, či Lasse predsa len neodhadol chlapca správne. August možno naozaj opätoval Lassemu jeho nenávisť. Možno ho chcel skutočne potrestať zavšetky údery amožno... Privrela oči azahryzla si dopery. Možno nemal rád ani ju.

Večer ju ovládla takmer neznesiteľná samota. Vlastné myšlienky ju ničili. Pýtala sa vduchu, či sLassem neškodili Augustovi. Aj ona je zlý človek. ALasse naňu teraz niečo ziape. Netuší, čo chce.

„Čo?“

„Kde je, kurva, rozsudok oopatere?“

„Čo sním chceš?“

„Dokážem všetkým, že naňho nemá právo.“

„Veď si sa ešte predchvíľou tešil, že ho máš zkrku.“

„Vtedy som bol ožratý ahlúpy.“

„Ateraz si triezvy amúdry?“

„Kurevsky múdry,“ zasyčal apodišiel knej. Rozhodne sa naňu zadíval. Cítila jeho zúrivosť. Privrela oči atisíci raz sa zamyslela, kde vminulosti urobila chybu.

FRANS BALDER už nevyzeral ako typický úradník, ktorý prišiel zasvojou bývalou manželkou. Vlasy mu odstávali navšetky strany, nahornej pere sa mu ligotali kvapky potu anaposledy sa holil či sprchoval predtroma dňami. Napriek všetkým Fransovým predsavzatiam, že sa stane otcom naplný úväzok, avrozpore sintenzívnym pocitom nádeje zkrižovatky, August sa opäť zahĺbil dohlbokej koncentrácie. Kto ho nepoznal, určite si myslel, že sa naniekoho hnevá.

Frans škrípal zubami, už niekoľko hodín preňho neexistoval svet ani búrka zaoknom. Preto si ani nevšímal, čo sa mu deje podnohami. Zacítil malé, ťarbavé pohyby, akoby sa mu knohám privinula mačka. Až pochvíli pochopil, že podstôl vliezol August. Frans sa naňho prekvapene zadíval, akoby si až teraz sňal zočí blanu zprogramovacích kódov.

„Čo chceš?“

August sa naňho prosebne zadíval.

„Čo?“ zopakoval Frans. „Čo?“ Apotom sa niečo stalo. Chlapec vzal zpodlahy papier popísaný kvantovými algoritmami ahorúčkovito poňom prechádzal rukou. Frans si už myslel, že príde ďalší záchvat. August akoby sa len tváril, že niečo horúčkovito píše. Frans napol svaly aopäť sa mu pripomenulo čosi dôležité avzdialené, tak ako natej križovatke. Teraz už vedel, čo to je.

Spomenul si navlastné detstvo, keď čísla arovnice boli dôležitejšie než sám život. Rozžiaril sa:

„Chceš počítať, však? Však chceš počítať?“ Vyskočil, vzal perá alinajkové papiere apoložil ich predAugusta nadlážku.

Potom napísal najjednoduchší rad čísel, aký mu napadol. Fibonacciho postupnosť, kde je každá cifra súčtom dvoch predchádzajúcich, 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, anechal priestor preďalšie číslo34. Vzápätí si uvedomil, že je to príliš jednoduché, anapísal aj geometrickú postupnosť: 2, 6, 18, 54... kde každá cifra je vynásobená tromi anasledujúce číslo má byť 162. Nadané dieťa nepotrebuje navyriešenie tohto prípadu nijaké naučené vedomosti. Frans mal vlastnú predstavu otom, čo je vmatematike jednoduché. Ihneď začal snívať, že chlapec nie je vôbec zaostalý, aje len akousi silnejšou kópiou svojho otca, ktorý tiež začal neskoro hovoriť areagovať naokolie, no vnímal matematické súvislosti, skôr než povedal prvé slovo.

Dlho trpezlivo čakal. Jasné, že sa nič nestalo. August sa díval nacifry neprítomným pohľadom, akoby veril, že odpoveď sa zjaví napapieri sama. Frans ho napokon opustil, vyšiel naposchodie, nalial si sódu avrátil sa kpráci zakuchynským stolom. Koncentrácia sa však vytratila. Napokon sa vzdal aprelistoval pár strán vnovom čísle časopisu New Scientist. Prešla polhodina.

Vrátil sa kAugustovi. Spočiatku nevidel nič mimoriadne. August čupel vtej istej polohe, vktorej ho zanechal. Potom si všimol čosi, čo ho spočiatku veľmi nezaujalo.

Ochvíľu už nechcel veriť vlastným očiam.

VBISHOPS ARMS nesedelo veľa hostí. Bolo krátko poobede, počasie nelákalo ľudí ani len domiestneho pubu. Mikaela Blomkvista aj tak privítal smiech akrik. Nejaký zachrípnutý hlas zareval:

„Kalle Blomkvist!“

Chlap sčervenou opuchnutou tvárou, sostrapatými vlasmi asvykrútenými fúzikmi, ktorého Mikael podchvíľou stretával. Mal pocit, že sa volá Arne. Každý deň vstupoval dokrčmy súderom druhej, no dnes zavítal očosi skôr asosvojimi tromi kumpánmi sa usadil kstolu naľavo odbaru.

„Mikael,“ súsmevom ho opravil Blomkvist.

Arne, ak sa tak volal, aj jeho kumpáni sa zarehotali, akoby Mikaelovo pravé meno bol vynikajúci vtip.

„Chystáš sa odhaliť nejaký škandál?“ spýtal sa Arne.

„Chystám sa zverejniť mená všetkých ožranov zBishops Arms.“

„Podľa teba nato Švédsko už dozrelo?“

„Asi nie.“

Mikael mal rád túto partiu, aj keď sňou vždy prehodil len pár nezmyselných replík apozdravov. Chlapi tvorili súčasť atmosféry, vďaka ktorej sa cítil vtejto štvrti dobre. Preto sa ho vôbec nedotklo, keď jeden znich utrúsil:

„Počul som, že končíš.“

Naopak, to suché konštatovanie právom obrátilo poľovačku naMikaela nasmiech.

„Končím už pätnásť rokov, kamarát fľaštička, všetko pekné sa raz skončí,“ odvetil, parafrázujúc básnika Frödinga. Rozhliadol sa pokrčme, či nájde chlapa, ktorý vyzerá dosť drzo, aby vytiahol novinára zdomu. Okrem Arneho partie nevidel nikoho, preto radšej prešiel kAmirovi zabarom.

Amir bol veľký, tučný avždy dobre naladený chlap. Otec štyroch detí drel vkrčme už niekoľko rokov. Stali sa znich dobrí kamaráti. Mikael pritom nepatril medzi štamgastov, skôr si pomáhali inak. Amir ho niekoľkokrát zásobil červeným vínom, keď Mikael nestihol zájsť doobchodu salkoholom ačakal dámsku návštevu. Mikael zasa pomáhal Amirovmu kamarátovi bezpapierov písať žiadosti naúrady.

„Čomu môžeme ďakovať zatú česť?“ oslovil ho Amir.

„Mám sa tu sniekým stretnúť.“

„Niečo napínavé?“

„Pochybujem. Ako sa darí Sáre?“

Amirova žena Sára nedávno absolvovala operáciu bedrových kĺbov.

„Narieka. Hlce tabletky proti bolesti.“

„To mi je ľúto. Pozdrav ju.“

„Vybavím,“ usmial sa Amir achvíľu sa bavili ovšetkom aoničom.

Linus Brandell nechodil. Mikael si už začínal myslieť, že naletel nejakému vtipu. Koniec koncov dejú sa aj horšie veci, ako keďčloveka vytiahnu dolokálnej krčmy. Zostal štvrťhodinku, vyriešil sAmirom pár ekonomických azdravotných problémov anapokon vykročil kdverám. Práve vtedy vošiel dokrčmy neznámy chlap.

AUGUST NEDOPLNIL správne čísla. Naľudí ako Frans Balder by tým neurobil taký silný dojem. Väčšmi ho zaujala kresba pričíslach, čo pripomínala fotografiu alebo maľbu – presné zachytenie križovatky, cezktorú nedávno prechádzali. Nielenže ju nakreslil doposledného detailu. Urobil to navyše matematicky presne. Zkresby akoby vychádzala žiara. Augusta nikto neučil zachytávať priestor ani prácu stieňmi asosvetlom, napriek tomu ovládal túto techniku dokonale. Červená nasemafore nanich blikala aokolo svetiel sa šírila jesenná tma ulice. Kráčal ponej muž, ktorého Frans letmo poznal. Jeho tvár bola odstrihnutá nadobočím. Tváril sa vyplašene alebo aspoň nepríjemne dotknuto, akoby ho August vyviedol zrovnováhy. Kráčal neistým krokom, bohvie,ako sa to podarilo chlapcovi zachytiť.

„Panebože,“ vydýchol Frans. „To si kreslil ty?“

August ani neprikývol, ani nezavrtel hlavou, len sa zadíval dookna. Frans Balder nadobudol zvláštny pocit, že jeho život už nikdy nebude ako predtým.

MIKAEL VLASTNE nevedel, čo čakal, zrejme nejakého mladého šviháka ztrendy baru východného Štokholmu. Dokrčmy vošiel nevysoký, možno dvadsaťpäťročný chlap vroztrhaných rifliach, sneumytými vlasmi aunaveným pohľadom. Mal nezdravú pokožku, ofinu zastrihnutú nadčelom aškaredý herpes. Linus Brandell nepôsobil ako človek, ktorý má tému naporiadny scoop.

„Tipujem, že ste Linus Brandell.“

„Presne tak. Prepáčte, že meškám. Stretol som jednu známu.

Chodili sme dotej istej triedy vdeviatej aona...“

„Poďme to čím skôr vybaviť,“ prerušil ho Mikael aodprevadil ho kdlhému stolu nakonci baru.

Sdiskrétnym úsmevom knim pristúpil Amir. Objednali si dva guinnessy achvíľu hľadali slová. Mikael nevedel pomenovať, čo ho tak dráždi. Takto sa bežne nesprával, možno zato predsa len môže spor soSernerom. Usmial sa naArneho ajeho partiu, ktorá ich pozorne sledovala.

„Prejdem priamo kveci,“ začal Linus.

„To znie fajn.“

„Poznáte Supercraft?“

Mikael Blomkvist sa nevenoval počítačovým hrám, no aj on počul oSupercrafte.

„Viem, že existuje.“

„Nič viac?“

„Nie.“

„Tak potom neviete, že hru robí výnimočnou zvláštna funkcia, vďaka ktorej môžete komunikovať sbojovníkom ostratégii. Dlho netušíte, či hovoríte sreálnym človekom, alebo digitálnou bytosťou.“

„Aha,“ vydýchol Mikael. Nič ho nezaujímalo menej než finesy nejakej idiotskej hry.

„Vbrandži práve prebieha skutočná revolúcia, bol som jej súčasťou,“ pokračoval Linus Brandell.

„Gratulujem. To ste si museli poriadne zarobiť.“

„Veď práve.“

„Čo, prosím?“

„Ukradli nám systém. Truegames teraz zarábajú miliardy amy ztoho nemáme ani cent.“

Tú pesničku počul viackrát. Vminulosti sa už zhováral aj sostarou paňou, ktorá tvrdila, že vskutočnosti ona napísala knihy oHarrym Potterovi. J. K. Rowlingová jej všetko ukradla vďaka telepatii.

„Ako sa im to podarilo?“ spýtal sa zpovinnosti.

„Hackli nás.“

„Ako ste nato prišli?“

„Potvrdili nám to odborníci. Ak chcete, dám vám aj presné meno človeka, jeho funkciu, okrem toho...“

Linus sa zarazil.

„Áno?“

„Nič. Riešila to aj švédska informačná služba. Môžete sa obrátiť naGabriellu Granovú, podľa mňa vám to potvrdí. Spomína sa to aj voverejne prístupnej správe zverejnenej minulý rok. Mám tu číslo spisu...“

„Inými slovami, nejde onič nové,“ prerušil ho Mikael.

„Ztohto pohľadu nie. Písali otom vjednom počítačovom časopise. Frans sa nechcel otéme vyjadrovať apárkrát dokonca poprel, že vôbec kniečomu prišlo, atak príbeh zapadol prachom.“

„Aj tak nejde onovinku.“

„Vlastne nie.“

„Prečo vás mám teda počúvať?“

„Frans sa práve vrátil zoSan Francisca domov azdá sa, že pochopil, čo sa stalo. Podľa mňa sedí nasude spušným prachom. Je posadnutý vlastnou bezpečnosťou. Telefonuje aj mailuje cezkopu kódov, práve si dal nainštalovať strážny kamerový systém. Prišiel som zavami, aby ste ho oslovili. Predchlapom vášho kalibru sa možno otvorí. Mňa už nepočúva.“

„Takže ste ma sem dotiahli, lebo nejaký Frans možno sedí nasude spušným prachom.“

„Nie nejaký Frans, pán Blomkvist. Frans Balder, nechápete?

Patril som medzi jeho asistentov.“

Mikael sa snažil spomenúť si. Pamätal si len herečku Hannu Balderovú, bohvie, čo sa sňou stalo.

„Kto je to?“

Chlapov pohrdlivý pohľad mu vyrazil dych.

„Vy žijete naMarse? Frans Balder je legenda. Pojem.“

„Naozaj?“

„Bože, veď jasné!“ vybuchol Linus. „Vygooglite si ho apresvedčte sa sám. Už ako dvadsaťsedemročný sa stal profesorom informatiky. Dve desaťročia je svetovou jednotkou voblasti výskumu umelej inteligencie. Nikto ho neprekoná napoli vývoja kvantových počítačov avýskumu neurálnych sietí. Vždy nájde šibnuté, netradičné riešenie. Má dokonalý, netradične uvažujúci mozog. Rozmýšľa nadúrovňou bežných ľudí, atak si viete predstaviť, ako sa oňho roky trhali počítačové firmy. Balder sa dlho zdráhal. Chcel pracovať sám. Teda sám ako sám, vždy mal asistentov, ktorých udrel nasmrť. Zaujímajú ho len výsledky akaždému opakuje, že nič nie je nemožné. Našou úlohou je vraj posúvať hranice možného. Aľudia jeho jehovistické reči počúvajú. Urobia preňho čokoľvek. Človek by preňho aj zomrel. Vnašom svete je bohom.“

„Počujem.“

„Nemyslite si, že som jeho nekritický obdivovateľ. Práve naopak. Zamožnosť spolupracovať sním treba platiť vysokú cenu. Človek sním dosiahne veľké veci, no môže aj stroskotať. Nedovolili mu ani len starať sa ovlastného syna. Úplne ho zanedbával. Svet pozná množstvo príbehov ľudí, ktorým práca zničila život. Sedím tu preto, že hoci bol už aj vminulosti šialený, nikdy sa nesprával takto. Nikdy tak nedbal ovlastnú bezpečnosť. Chcem, aby ste sa sním porozprávali. Som si istý, že prišiel nastopu veľkej veci.“

„Nemáte dôkazy. Skrátka to viete.“

„Pochopte ma, Frans Balder netrpí paranojou. Naopak, vzhľadom nato, čomu sa venoval, až chorobne málo sa staral ovlastnú bezpečnosť. Teraz sa zamkol vdome atakmer nevychádza von. Bojí sa, aj keď ho len tak čosi nevyplaší. Dovšetkého sa vždy vrhal hlavou dopredu.“

„Venoval sa počítačovým hrám?“ spýtal sa Mikael, neskrývajúc skepsu.

„Teda... Frans vedel, že všetci sme posadnutí hrami. Tvrdil, že máme robiť, čo nás baví. Jeho program umelej inteligencie sa hodil aj sem. Išlo odokonalé miesto napokusy, dosiahli sme fantastické výsledky. Vstúpili sme nanové územia. Akurát...“

„Kveci, prosím.“

„Ide oto, že Balder sosvojimi právnikmi podal žiadosť opatentovanie najinovatívnejších systémov avtedy prišiel prvý šok. Nejaký ruský inžinier zfirmy Truegames nás predbehol. Určite nešlo onáhodu. To však bolo jedno. Patent predstavoval vtejto súvislosti papierového tigra. Zaujímavšie bolo zistiť, odkiaľ sa ten Rus dozvedel, čo robíme. Keďže sme všetci nasmrť lojálni voči Fransovi, jestvuje jediná alternatíva – hackli nás napriek všetkým bezpečnostným opatreniam.“

„Vtedy ste kontaktovali informačnú službu?“

„Najprv nie. Frans opovrhuje ľuďmi, ktorí si natiahnu oblek akravatu aoddeviatej dopiatej sedia vpráci. Uprednostňuje posadnutých idiotov, ktorí celé noci presedia započítačom. Oslovil nejakú divnú hackerku atá mu hneď potvrdila, že sme sa stali obeťou útoku. Niežeby pôsobila dôveryhodným dojmom. Vosvojej firme by som ju nezamestnal, ak chápete, čo myslím. Možno len tárala. To najdôležitejšie zjej záverov však neskôr potvrdila aj informačná služba.“

„Nikto nezistil, kto vás hackol?“

„Veru nie. Vystopovať hackerov je často nemožné. Niet pochybností, že išlo oprácu profíkov. Nadátovej ochrane sme si dávali skutočne záležať.“

„Ateraz máte pocit, že Frans Balder odhalil čosi nové.“

„Presne tak. Inak by sa nesprával tak divne. Som presvedčený, že zachytil niečo vSolifone.“

„Pracoval vSolifone?“

„Veru, zvláštne. Frans predtým predsa odmietal dať sa spútať firemnými gigantmi. Nikto nazemi toľko nebásnil ovýhodách outsiderstva, ohodnote slobody aodolávania jarmu komerčných síl. Keď nás ten Rus nachytal aukradol všetko, čo sme vymysleli, Frans prijal ponuku Solifonu. Nikto nechápal. Jasné,ponúkli mu šialený plat, priestor narealizáciu atak ďalej. Čosi vštýle rob, čo chceš, no rob to prenás. Asi ho to zaujalo. Tomu by neodolal nikto okrem starého Fransa Baldera. Ten takéto ponuky dostával každú chvíľu aj odGooglu, Applu amnohých ďalších firiem. Prečo zrazu prejavil záujem? Nikdy nám to nevysvetlil. Jednoducho si zbalil veci avypadol. Spočiatku sa mu aj darilo. Rozvíjal našu prácu amajiteľ Nicolas Grant už podľa mňa sníval omiliardových príjmoch. Zavládlo tam nadšenie. Neskôr sa však niečo stalo.“

„Avy otom veľa netušíte.“

„Nie, spojenie medzi nami sa prerušilo. Frans stratil kontakt takmer scelým svetom. Určite to však bolo niečo dôležité. Frans vždy kázal ootvorenosti, nadchýnal sa Wisdom of Crowds. Pokladal zadôležité, aby čo najviac ľudí mohlo využiť arozvíjať všeobecné poznanie, tak ako to funguje vLinuxe. VSolifone očividne tajil aj prednajbližšími každú čiarku. Potom prásk, tresk, podal výpoveď avydal sa domov. Ateraz sedí vsvojom dome vSaltsjöbadene, nevychádza ani dozáhrady avôbec sa nestará, ako vyzerá.“

„Takže, pán Brandell, máte príbeh oprofesorovi, ktorý je zrejme podtlakom anedbá ookolitý svet, hoci neviem, ako to viete, keď nevychádza von.“

„Áno, ale podľa mňa...“

„Aj podľa mňa je to zaujímavý príbeh. Žiaľ, nie je premňa. Nie som reportér. Ako omne ktosi nedávno napísal, som muž zkamennej doby. Navrhujem, aby ste oslovili Raoula Sigvardssona zo Svenska Morgonposten. On sa vyzná vdátovom svete.“

„Nie, nie, Sigvardsson je príliš ľahký kaliber. On nato nemá.“

„Podľa mňa ho podceňujete.“

„Prosím, teraz nevycúvajte. Pán Blomkvist, týmto sa môžete vrátiť nascénu.“

Mikael unavene mávol naAmira, ktorý utieral stôl kúsok odnich.

„Môžem vám niečo poradiť?“ spýtal sa Mikael.

„Prosím... teda... jasné.“

„Nabudúce, keď budete predávať story reportérovi, nesnažte sa mu vysvetliť, čo preňho môže znamenať. Viete, koľkokrát som už počul plamenné výzvy otom, ako ma čaká najväčší príbeh vmojom živote? Väčší než Watergate! Budete úspešnejší, ak budete hovoriť kveci.“

„Chcel som len...“

„Čo ste vlastne chceli?“

„Aby ste sa sním porozprávali. Podľa mňa mu budete sympatický. Ste podobné typy, čo neznášajú kompromisy.“

Linus akoby naraz stratil všetko sebavedomie aMikael sa zamyslel, či ho neodbil zbytočne príkro. Zprincípu býval milý anachádzal povzbudivé slová prekaždého informátora, nech prichádzal sakoukoľvek taľafatkou. Nielen preto, že dobrý príbeh môže vzniknúť aj našibnutom základe. Uvedomoval si, že premnohých znich je poslednou slamkou. Obracali sa naňho, keď ich už všetci ostatní odmietli počúvať. Nemal dôvod vysmievať sa im.

„Prosím,“ nadýchol sa. „Mám zasebou hrozný deň. Nechcel som byť sarkastický.“

„To je vporiadku.“

„Vpodstate máte pravdu,“ pokračoval Mikael. „Natomto príbehu ma niečo zaujalo. Spomenuli ste tú hackerku.“

„Áno, ale tá vlastne nesúvisí spríbehom. Išlo skôr oBalderov sociálny projekt.“

„Zrejme ovládala svoje remeslo.“

„Alebo mala šťastie. Plietla jedno cezdruhé.“

„Takže ste ju stretli?“

„Áno, práve keď Balder zdrhol doSilicon Valley.“

„Kedy to bolo?“

„Predjedenástimi mesiacmi. Presťahoval som všetky počítače dosvojho bytu. Nežilo sa mi vtedy najlepšie. Bol som singel, namizine, dosť som pil. Vbyte to vyzeralo hrozivo. Práve som dotelefonoval sFransom, napomínal ma ako otravný foter. Vraj nemám to dievča posudzovať podľa výzoru, vzhľad klame. Poznáte tie reči. Veď ani ja nie som práve svokrin sen. Vživote som nemal nasebe oblek ani kravatu aviem čosi otom, ako môžu vyzerať hackeri. Atak som čakal natú babu. Čakal som, že aspoň zaklope. Ona však jednoducho otvorila dvere avošla dnu.“

„Ako vyzerala?“

„Desne... lepšie povedané, istým hrozným spôsobom bola sexy, no vyzerala strašidelne.“

„Pán Brandell, nechcel som odvás počuť recenziu jej výzoru. Chcel som len vedieť, čo mala oblečené, prípadne, či sa predstavila.“

„Netuším, kto to bol,“ odvetil Linus. „Hoci som ju odniekiaľ poznal. Cítil som, že to nebolo pozitívne. Mala tetovanie, pírsing, pôsobila ako pankerka, gothmetalistka, čo ja viem. Abola príšerne vychudnutá!“

Mikael si ani neuvedomil, kedy naznačil Amirovi, aby mu načapoval ďalší guinness.

„Čo sa dialo?“

„Ako to povedať. Napadlo mi, že nemusíme hneď prejsť kveci. Sadol som si naposteľ – nemal som veľmi kde inde sedieť – anavrhol som, aby sme si najprv dali drink. Viete, čo urobila? Požiadala ma, aby som vypadol. Prikázala mi odísť zvlastného bytu, akoby to bola tá najprirodzenejšia vec nasvete. Jasné, že som odmietol. Bránil som sa, že tam bývam. Trvala nasvojom. Nemal som navýber. Bol som preč dosť dlho. Keď som sa vrátil, ležala vmojej posteli afajčila. Choré, čo? Možno som naňu čudne pozrel, neviem. Vysvetlila mi, že ani vosne neuvažuje, že by sa somnou vyspala. Ani vosne! Pamätám si, že sa mi ani len nepozrela doočí. Iba precedila cezzuby, že sme mali vpočítači trójskeho koňa. Spoznala ho podľa spôsobu vniknutia dopočítača. Oklamali vás, povedala azmizla.“

„Ani sa nerozlúčila?“

„Vôbec nie.“

„Ježiš,“ uniklo Mikaelovi.

„Úprimne povedané, podľa mňa to len hrala. Chalan zinformačnej služby, ktorý skúmal to isté predtým alogicky vedel otomto type útokov oveľa viac, jednoznačne vyhlásil, že sistotou sa nič podobné nedá tvrdiť. Anech hľadal, koľko chcel, nenašiel nijaký vírus. Aj tak sa prikláňal kpredstave, že sme sa stali obeťou útoku. Inak, volal sa Molde, Stefan Molde.“

„To dievča sa vám nepredstavilo?“

„Aj som sa pýtal nameno, no len odvrkla, že ju mám volať Pippi. Je jasné, že to nebolo jej pravé meno, ale aj tak...“

„Prosím?“

„Vlastne sa jej celkom hodilo.“

„Počúvajte ma,“ nadýchol sa Mikael. „Ešte predchvíľou som chcel odísť.“

„Videl som to.“

„Situácia sa práve zásadne zmenila. Spomínali ste, že Frans Balder pozná to dievča?“

„No, áno.“

„Potrebujem sním čím skôr hovoriť.“

„Otom dievčati?“

„Vpodstate áno.“

„Dobre,“ zamyslel sa Linus. „Nenájdete však naňho nijaký kontakt. Hovoril som vám, že vposlednom čase sa ukrýva predsvetom. Máte iPhone?“

„Mám.“

„Sním to ani neskúšajte. Frans tvrdí, že Apple sa vpodstate predal NSA. Ak sním chcete hovoriť, kúpte si Blackphone alebo si aspoň požičajte nejaký android astiahnite si kódovací program. Pokúsim sa ho presvedčiť, aby sa vám ozval, nech si dohodnete stretnutie nabezpečnom mieste.“

„Super, pán Brandell, ďakujem.“

MIKAEL ZOSTAL SEDIEŤ. Poodchode Brandella dopil svoj guinness asledoval búrku zaoknom. Arne schlapmi sa naniečom rehotali. Mikael bol taký ponorený doúvah, že nič nepočul aani si nevšimol, kedy si Amir prisadol azačal rozprávať opočasí nanajbližšie dni.

Očividne bude hrozné. Teplota klesne namínus desať. Čaká ich prvý tohtoročný sneh anebude snežiť romanticky. Takú snehovú búrku krajina už dávno nezažila.

„Môže prísť aj orkán,“ uzavrel Amir aMikael, ktorý naďalej nepočúval, len odvrkol.

„Super.“

„Super?“

„No... čo... lepšie než nijaké počasie.“

„To je pravda. Ako ti je? Vyzeráš úplne všoku. Nebolo to dobré stretnutie?“

„Bolo celkom fajn.“

„Počul si hrozné veci, však?“

„Neviem. Celkovo som dosť mimo. Uvažujem skončiť vMillenniu.“

„Myslel som si, že ste jedno telo, jedno duša.“

„Áno?“

„Nie.“