Jojo Moyes

STILL ME

Copyright © Jojo’s Mojo Ltd, 2018

Translation © 2018 by Tamara Chovanová

Jacket design © 2018 by Emil Křižka

Slovak edition © 2018 by IKAR, a.s.

Z anglického originálu Still Me

(Michael Joseph, UK 2018)

preložila Tamara Chovanová.

Redigovala Anna Šikulová.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo IKAR, a.s., Bratislava

v roku 2018 ako svoju 1327. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-6199-0

Venujem drahej Saskii –

neprestaň hrdo nosiť svoje

pásikavé pančucháče.

Najprv by ste mali vedieť, kto ste,

až potom sa primerane ozdobte.

Epiktetos

1

Tie fúzy mi pripomenuli, že už nie som v Anglicku – nehybná sivá húsenica zakrývajúca hornú peru toho muža. Fúzy ľudí z Village, kovbojské fúzy, malé kefky, ktoré pôsobili oficiálne. Také fúzy doma jednoducho nevidíte. Nevedela som od nich odtrhnúť pohľad.

„Madam?“

Jediný človek, ktorý mal u nás doma také fúzy, bol náš učiteľ matematiky pán Naylor, ten si do fúzov zbieral omrvinky – na hodine algebry sme ich vždy rátali.

„Madam?“

„Ach, prepáčte.“

Muž v uniforme mi kývol tučným prstom, aby som sa posunula. Ani neodtrhol pohľad od monitora. Čakala som pri kóji, upotená z dlhej cesty, pot mi pomaly schol na šatách. Zdvihol ruku a kývol štyrmi tučnými prstami. Po niekoľkých sekundách som pochopila, že pýta odo mňa pas.

„Meno.“

„Je tam,“ odvetila som.

„Vaše meno, madam.“

„Louisa Elizabeth Clarková.“ Dívala som sa ponad pult. „Hoci meno Elizabeth nepoužívam. Až keď ma pokrstili, mama si uvedomila, že ma ľudia budú volať Lou Lizzy. A ak to vyslovíte veľmi rýchlo, znie to ako lunacy, čiže šialenstvo. Hoci ocko podotkol, že je to celkom primerané. Niežeby som bola šialená. Viem, že nechcete mať v krajine šialencov. Ha!“ Môj hlas sa nervózne odrážal od plexiskla.

Muž na mňa prvý raz pozrel. Široké plecia a pohľad, ktorý vás vedel priklincovať. Neusmieval sa. Čakal, kým sa mi stratí z perí úsmev.

„Prepáčte,“ zamrmlala som. „Ľudia v uniforme ma znervózňujú.“ Pozrela som za seba do imigračnej haly, rad sa hadil a toľko ráz sa kľukatil, až sa zmenil na nepreniknuteľné nepokojné more. „Cítim sa trochu čudne, keď takto stojím v rade. Čestné slovo, toto je najdlhší rad, v akom som kedy stála. Už som rozmýšľala, že si začnem písať vianočný zoznam.“

„Položte ruku na skener.“

„Je vždy taký veľký?“

„Ten skener?“ Zamračil sa.

„Rad.“

Už ma nepočúval. Študoval čosi na monitore. Položila som prsty na malú podložku. Vtedy mi cinkol mobil.

Mama: Už ste pristáli?

Voľnou rukou som chcela vyťukať odpoveď, ale muž sa na mňa priam osopil. „Madam, v tejto hale nemôžete používať mobil.“

„To je len moja mama. Chce vedieť, či som už tu.“ Ako som schovávala mobil, potajomky som sa usilovala kliknúť na smajlíka so zdvihnutým prstom.

„Dôvod návštevy?“

Čo je to? okamžite sa spýtala mama. Pri esemeskovaní sa cítila ako ryba vo vode a teraz písala rýchlejšie, než hovorila. Čiže ako strela.

Dobre vieš, že na mojom mobile sa nezobrazujú piktogramy. Je to SOS? Louisa, povedz mi, že si v poriadku.

„Dôvod návštevy, madam?“ Fúzy sa podráždene šklbli. Potom pomaly dodal: „Čo robíte v Spojených štátoch?“

„Mám tu novú prácu.“

„A to je?“

„Budem pracovať pre newyorskú rodinu. Pri Central Parku.“

Na chvíľu o milimeter zdvihol obočie. Pozrel na adresu na mojom formulári, overoval si ju. „Akú prácu?“

„To je trochu zložité. Ale budem čosi ako platená spoločníčka.“

„Platená spoločníčka.“

„Je to takto – kedysi som pracovala u istého muža. Bola som nielen jeho spoločníčka, ale dávala som mu aj lieky, kŕmila som ho, chodila som s ním von. Mimochodom, nebolo to také čudné, ako to možno znie – nevedel hýbať rukami. Nebolo to nič zvrátené. V skutočnosti sa moja práca skončila ako čosi viac, lebo je ťažké nezblížiť sa s ľuďmi, o ktorých sa staráte, a Will – ten muž – bol úžasný a my sme… No, zaľúbili sme sa do seba.“ Neskoro som si uvedomila, že mi do očí vhŕkli slzy. Rýchlo som si ich utrela. „Teda myslím, že to bude čosi podobné. Okrem toho zaľúbenia. A kŕmenia.“

Imigračný úradník na mňa uprene hľadel. Pokúsila som sa usmiať. „V skutočnosti normálne neplačem, keď rozprávam o svojich zamestnaniach. Nie som šialená, napriek svojmu menu. Ha! Ale ľúbila som ho. A on ľúbil mňa. A potom… No, rozhodol sa, že si vezme život. Takže toto je čosi ako nový začiatok.“ Slzy sa mi teraz vytrvalo liali z očí. Hanbila som sa, ale nedokázala som ich zastaviť. Akoby som nič nedokázala zastaviť. „Prepáčte, to bude tým časovým posunom. Teraz sú tuším dve hodiny ráno normálneho času, však? Okrem toho už o ňom veľmi nehovorím. Chápete, mám nového chlapa. A je skvelý! Záchranár! A je aj sexi! Akoby som vyhrala frajera v lotérii, čo? Sexi záchranár?“

Prehrabávala som sa v kabelke, hľadala som vreckovku. Keď som zdvihla pohľad, ten muž mi podával škatuľu. Vzala som si vreckovku. „Ďakujem. Tak teda môj kamoš Nathan – je z Nového Zélandu – tu pracuje a pomohol mi nájsť ten džob. V skutočnosti neviem, čo to bude znamenať, viem len to, že sa budem starať o depresívnu manželku nejakého pracháča. Ale rozhodla som sa, že urobím to, čo Will chcel, pretože predtým som to nespravila. Skončila som na letisku, tam som robila.“

Stuhla som. „Teda… ehm… niežeby na tom bolo niečo zlé, že som pracovala na letisku! Práca imigračného úradníka je určite veľmi dôležitá. Naozaj dôležitá. Ale mám plán. Každý týždeň, čo tu budem, urobím niečo nové a poviem áno.“

„Poviete áno?“

„Novým veciam. Will vždy hovorieval, že sa zatváram pred novými zážitkami. Takže toto je môj plán.“

Úradník študoval môj formulár. Pozrela som na číslo na papieri, ktorý som si vytlačila a vyplnila trasúcimi sa prstami. Vrhla som pohľad doľava, ľudia v mojom rade boli čoraz nepokojnejší. V susednom rade teraz dvaja úradníci spovedali čínsku rodinu. Keď žena čosi namietla, odviedli ich do vedľajšej miestnosti. Zrazu som sa cítila hrozne sama.

Imigračný úradník pozrel na čakajúcich ľudí. A zrazu mi opečiatkoval pas. „Veľa šťastia, Louisa Clarková,“ povedal.

Vyvalila som naňho oči. „To je všetko?“

„To je všetko.“

Usmiala som sa. „Ach, ďakujem! To je od vás naozaj milé. Viete, je to fakt divný pocit, keď ste sám prvý raz na druhom konci sveta, a teraz mám pocit, že som práve stretla prvého milého človeka…“

„Mali by ste sa pohnúť ďalej, madam.“

„Samozrejme. Prepáčte.“

Vzala som si veci a odhrnula som si z tváre zlepený prameň vlasov.

„A, madam…“

„Áno?“ Premýšľala som, čo som urobila zle.

Nezdvihol pohľad od monitora. „Dajte si pozor, čomu poviete áno.“

Nathan ma čakal v príletovej hale, ako mi sľúbil. Prebehla som pohľadom po ľuďoch, cítila som sa zvláštne neisto, už som sa bála. že nikto po mňa nepríde, ale stál tam a kýval mi mohutnou rukou ponad posúvajúcu sa ľudskú masu. Potom zdvihol druhú ruku, na tvári sa mu rozhostil úsmev a pretláčal sa ku mne, aby ma privítal. Zdvihol ma zo zeme a silno objal. „Lou!“

Pri pohľade naňho sa vo mne čosi myklo – to čosi súviselo s Willom, so stratou a s nepríjemnými pocitmi z tých siedmich hodín, lebo toľko trval ten trochu uhučaný, hrkotavý let – a bola som rada, že ma tak silno drží a za tú chvíľu sa stihnem spamätať. „Vitaj v New Yorku, Krpec! Vidím, že vkus sa ti nezmenil.“

Podržal ma kúsok od seba, uškrnul sa. Prihladila som si tigrované šaty v štýle sedemdesiatych rokov. Myslela som si, že budem vyzerať ako Jackie Kennedyová-Onassisová. Keby si Jackie Kennedyová vyliala do lona polovicu pohárika s kávou. „Teším sa, že ťa vidím.“

Zdvihol moje ťažké kufriská ako pierka. „Tak poď, vezmem ťa domov. Prius je v servise, pán Dží mi požičal svoje fáro. Premávka je hrozná, ale prídeš domov štýlovo.“

Auto pána Gopnika bolo elegantné, čierne, veľké ako mikrobus, dvere sa zatvárali s diskrétnym cvaknutím, čo svedčilo, že stálo šesťcifernú sumu. Nathan mi uložil batožinu do kufra auta a ja som sa s povzdychom uvelebila na sedadle spolujazdca. Pozrela som na mobil, odpovedala som na štrnásť maminých esemesiek jednoduchou správou, že sedím v aute a zajtra jej zavolám, potom som odpovedala na Samovu esemesku, písal mi, že mu chýbam, odpovedala som mu stručne: Pristála som xxx.

„Ako sa má tvoj chlap?“ Nathan pozrel na mňa.

„Ďakujem, dobre.“ Pre istotu som doplnila zopár xxxx. Teda bozkov.

„Nemal námietky, že ideš sem?“

Pokrčila som plecami. „Myslel si, že by som mala ísť.“

„Všetci sme si to mysleli. Len ti chvíľu trvalo, kým si to pochopila, to je všetko.“

Odložila som mobil, oprela som sa na sedadle a hľadela som na neznáme názvy na bilbordoch pri diaľnici: Milove pneumatiky, Richieho posilňovňa, videla som sanitky a odťahovacie autá, schátrané domy s odlupujúcou sa omietkou a rozpadávajúcimi sa verandami, basketbalové ihriská a šoférov chlipkajúcich z veľkých plastových pohárov. Nathan zapol rádio, počula som, ako nejaký Lorenzo rozpráva o bejzbalovom zápase – na chvíľu som mala pocit, akoby som sa ocitla v pozastavenej realite.

„Takže zajtrajšok budeš mať na to, aby si sa spamätala. Čo chceš robiť? Premýšľal som, že ťa nechám poriadne sa vyspať a potom ťa vezmem na branč. Počas svojho prvého víkendu v New Yorku by si mala naplno spoznať miestne reštiky.“

„To znie skvele.“

„Vrátia sa z vidieckeho klubu až zajtra večer. Minulý týždeň sme tu mali mierne zvady. Keď sa trochu vyspíš, poinformujem ťa.“

Vyjavene som naňho pozrela. „Nijaké tajomstvá, jasné? Toto nebude ako…“

„Nie sú ako Traynorovci. Je to len priemerná disfunkčná multimilionárska rodina.“

„Je milá?“

„Je skvelá. Akurát… dá človeku zabrať. Ale je úžasná. Aj on.“

Viac som od Nathana nemohla dostať. Zmĺkol – nikdy nebol veľmi urečnený – a ja som len sedela v elegantnom Mercedese GLS s klímou a bojovala som s vlnami spánku, ktoré ma obchádzali. Myslela som na Sama – ten teraz tvrdo spal niekoľko tisíc kilometrov odtiaľto vo svojom železničnom vozni. Myslela som aj na Treenu a Thoma, usadených v mojom malom londýnskom byte. A vtedy sa ozval Nathan: „Len pozri.“

Žmúrila som ospalými očami – tam za Brooklynským mostom sa rozkladal Manhattan, žiaril ako milióny zubatých úlomkov svetla, úžasný, krásny, neuveriteľne zhustený, nádherný. Ten pohľad som dobre poznala z televízie a filmov a nevedela som si privyknúť na myšlienku, že ho naozaj vidím. Vystrela som sa na sedadle, ohromene som sa dívala, ako sa rútime k najslávnejšej metropole na svete.

„Ten pohľad sa nikdy nezunuje, čo? Toto je trochu iné než Stortfold.“

Až do tej chvíle mi nezaplo, že toto je môj nový domov.

„Ahoj, Ashok. Tak ako?“ Nathan ťahal moje kufre na kolieskach cez mramorovú halu a ja som sa obzerala po čierno-bielych dlaždiciach a mosadznom zábradlí a dávala som si pozor, aby som sa nepotkla. V tom obrovskom priestore sa ozývali moje kroky. Cítila som sa ako pri vstupe do veľkolepého, mierne ošumelého hotela: vyleštený mosadzný výťah, dlážka vystlaná červeno-zlatými kobercami, recepcia trochu tmavšia, než je príjemné. Vôňa včelieho vosku, vyleštených topánok a peňazí.

„Mám sa dobre, človeče. Toto je kto?“

„Toto je Louisa. Bude pracovať pre pani Dží.“

Portier v uniforme vystúpil spoza pultu a potriasol mi ruku. Mal široký úsmev a oči, ktoré akoby všetko videli.

„Teší ma, že vás spoznávam, Ashok.“

„Britka! V Londýne mám bratanca. V Croy-downe. Poznáte Croy-down? Ste odniekiaľ zblízka? Je to veľký chlap, ak viete, ako to myslím.“

„Croydon nepoznám,“ odvetila som. Tvár mu povädla: „Ale budem naňho striehnuť, keď nabudúce pôjdem cez Croydon.“

„Louisa, vitajte v Lavery. Keby ste niečo potrebovali alebo sa chceli na niečo spýtať, stačí povedať. Som tu dvadsaťštyri hodín denne, sedem dní do týždňa.“ Ukázal na služobný výťah so sivými dverami na konci haly.

„Mám tri deti mladšie ako päť rokov,“ vzdychol Ashok. „Verte mi, len vďaka tomu, že som tu, som si zachoval zdravý rozum. Ale o mojej manželke sa to nedá povedať.“ Zaškeril sa. „Vážne, slečna Louisa, čokoľvek budete potrebovať…“

„Ako drogy, prostitútky, vykričané domy?“ zašepkala som, keď sa za nami zatvorili dvere služobného výťahu.

„Nie. Lístky do divadla, stoly v reštikách, najlepšie čistiarne,“ odvetil Nathan. „Si na Piatej avenue. Bože, čo si robila v Londýne?“

Rezidencia Gopnikovcov mala rozlohu šesťstopäťdesiat štvorcových metrov na prvom a druhom poschodí tehlovej gotickej budovy. Vzácny dvojgeneračný dom v týchto končinách New Yorku svedčil o bohatstve celých generácií Gopnikovcov. Nathan mi prezradil, že Lavery je mierne zmenšená imitácia slávnej budovy Dakota, a je to jeden z najstarších komunálnych domov na Upper East Side. Nikto tu nemohol kúpiť alebo predať byt bez súhlasu správnej rady rezidentov, ktorí sa bránili akýmkoľvek zmenám. Zatiaľ čo vyblýskané bytové domy na druhej strane parku sú sídlom novozbohatlíkov – ruských oligarchov, popových hviezd, čínskych oceliarskych magnátov a počítačových miliardárov – a sú v nich reštaurácie, posilňovne, detské jasle a nekonečné množstvo bazénov, obyvatelia Lavery majú radi všetko v starom štýle.

Tieto apartmány sa dedia z generácie na generáciu, ich obyvatelia sa naučili tolerovať vodoinštaláciu z tridsiatych rokov, museli siahodlho bojovať o dovolenie zmeniť čosi väčšie, než bol elektrický vypínač, a spôsobne odvracali pohľad, keď sa New York okolo nich menil, asi ako človek ignoruje žobráka s kartónovou tabuľou.

Keď sme mierili do ubytovacích priestorov služobníctva, letmo som zazrela veľkolepú krásu domu s parketami, s vysokými stropmi a damaskovými závesmi až po zem. Priestory služobníctva sa nachádzali na odľahlom konci na prvom poschodí, kam viedla od kuchyne dlhá úzka chodba – tá nevyváženosť bola pozostatok dávnych čias. Novšie alebo zmodernizované budovy nemajú izby pre služobníctvo: gazdiné a opatrovateľky cestujú z Queens alebo z New Jersey skorým ranným vlakom a domov sa vracajú po zotmení. Ale Gopnikovci vlastnili tieto malé izby, odkedy budovu postavili. Nemohli ich prestavať ani predať, vo vlastníckej zmluve boli spojené s hlavnou rezidenciou a túžili ich prerobiť na sklad. Ľahko sa dalo vidieť, prečo ich mohli prirodzene považovať za sklad.

„Tu sme.“ Nathan otvoril dvere, položil batožinu.

Moja izba mala zhruba štyrikrát štyri metre, stála v nej dvojposteľ, televízor, bielizník a skriňa. V rohu malé kreslo potiahnuté béžovou látkou – prepadnuté sedadlo svedčilo o únave predošlých obyvateľov. Z okienka bol možno výhľad na juh. Alebo na sever. Alebo na východ. Ťažko povedať, lebo sa nachádzalo asi dva metre od zadnej tehlovej steny takej vysokej budovy, že oblohu som videla iba vtedy, keď som pritisla tvár na sklo a vykrútila krk.

Kúsok od mojej izby sa nachádzala spoločná kuchynka – budem ju mať spolu s Nathanom a gazdinou (tá mala izbu na druhej strane chodby).

Na mojej posteli ležala úhľadná kôpka tmavozelených polokošieľ a čiernych nohavíc, leskli sa ako lacný teflón.

„Nepovedali ti o rovnošate?“ Vzala som do ruky polokošeľu.

„Je to len tričko a nohavice. Gopnikovci si myslia, že rovnošata všetko zjednodušuje. Každý vie, kde je jeho miesto.“

„Ak chce vyzerať ako golfista.“

Nakukla som do malej kúpeľne obloženej hnedým mramorom, dvere do nej viedli zo spálne. Bolo v nej vécko, sprcha, malé umývadlo akoby pochádzalo zo štyridsiatych rokov. Na umývadle ležalo zabalené mydlo a sprej proti švábom.

„Vzhľadom na manhattanské pomery je to celkom štedré,“ poznamenal Nathan. „Viem, že to pôsobí mierne ošarpane, ale pani Dží hovorí, že to môžeme vymaľovať. A ak kúpime nejaké lampy a skočíme do Crate and Barrel, hneď to bude…“

„Mne sa to veľmi páči,“ obrátila som sa k nemu, hlas sa mi zrazu triasol. „Som v New Yorku, Nathan. Fakt som tu.“

Stisol mi plece. „Veru. Fakt si tu.“

Podarilo sa mi zostať hore dosť dlho, aby som sa vybalila, zjedla s Nathanom niečo, čo kúpil cestou, bolo to takeaway (on tomu hovoril takeout ako rodený Američan), na svojej malej telke som pozrela zopár z 859 kanálov, na väčšine bežal donekonečna americký futbal, reklamy na lieky na tráviace problémy alebo slabé kriminálky, o ktorých som jakživ nepočula, a potom som odkväcla. Ráno o trištvrte na päť som sa zrazu zobudila. Niekoľko znepokojivých minút som bola zmätená zo zavýjania neznámej sirény v diaľke, tichého kvílenia cúvajúceho nákladiaka, potom som zažala svetlo, spomenula som si, kde som, a zmocnilo sa ma vzrušenie. Celkom som sa prebrala.

Vybrala som z tašky laptop a napísala som správu Samovi.

Si tam?

Čakala som, ale neozval sa. Predtým vravel, že má znova službu a časový rozdiel ho mätie. Odložila som laptop a chvíľu som sa pokúšala znova zaspať (Treena hovorila, že keď som nevyspatá, vyzerám ako smutná kobyla). Neznáme zvuky mesta tvorilo zavýjanie sirény, a tak som o šiestej vstala, osprchovala sa a usilovala som sa nevšímať si hrdzu v prskajúcej vode, ktorá vybuchla zo sprchovej ružice. Obliekla som sa (dala som si džínsovú šatovú sukňu a značkovú tyrkysovú blúzku s krátkymi rukávmi a s obrázkom Sochy slobody) a šla som zohnať kávu.

Vykročila som po chodbe a pokúšala som si spomenúť, kde je kuchynka, ktorú mi Nathan ukázal minulý večer. Otvorila som dvere – a zrazu na mňa hľadela nejaká žena. V strednom veku, zavalitá, tmavé vlasy úhľadne zvlnené ako filmová hviezda z tridsiatych rokov. Oči mala krásne tmavé, ale kútiky úst vykrivené nadol, akoby bola stále nespokojná.

„Ehm… dobré ráno!“ Ďalej na mňa hľadela.

„Ja som… ja som Louisa. Tá nová. Asistentka pani Gopnikovej…“

„Ona nie je pani Gopniková.“ Vyhlásenie zavislo vo vzduchu.

„Vy musíte byť…“ Pátrala som v unavenej pamäti, ale nevybavilo sa mi nijaké meno. Ale, no tak, dohovárala som si. „Mrzí ma to. Dnes ráno mám akúsi deravú pamäť. To ten časový posun.“

„Volám sa Ilaria.“

„Ilaria. Samozrejme, to je ono. Prepáčte.“ Podala som jej ruku.

Neprijala ju.

„Viem, kto ste.“

„Ehm… mohli by ste mi ukázať, kde má Nathan mlieko? Rada by som si dala kávu.“

„Nathan nepije mlieko.“

„Vážne? Kedysi pil.“

„Myslíte, že vám klamem?“

„Nie, to som ne…“

Prešla doľava a ukázala dosť vysoko na skrinku o polovicu menšiu, než boli ostatné skrinky. „To je vaša skrinka.“ Potom otvorila dvere na chladničke, vrátila tam svoj džús. Na jej poličke som si všimla plnú dvojlitrovú fľašu mlieka. Vzápätí dvierka zatvorila a nezmieriteľne na mňa pozrela. „Pán Gopnik sa vráti domov o pol siedmej. Mali by ste mať rovnošatu, keď sa s ním stretnete.“ A vykročila po chodbe, papuče jej plieskali o chodidlá.

„Teší ma, že som vás spoznala! Určite sa budeme často stretávať!“ zakričala som za ňou. Chvíľu som hľadela na chladničku, potom som sa rozhodla, že možno nie je privčas, aby som šla kúpiť mlieko. Koniec koncov toto mesto nikdy nespí.

New York možno nespal, ale v Lavery vládlo také ticho, až som mala podozrenie, že všetci sú nadrogovaní zopiclonom. Prešla som po chodbe, ticho som za sebou zatvorila dvere, osem ráz som si preverila, či mám kabelku a kľúče. Pomyslela som si, že keď je tak skoro a všetci spia, môžem sa trochu poobzerať po dome.

Keď som kráčala a plyšový koberec tlmil moje kroky, spoza jedných dverí zaštekal pes – prenikavo, pobúrene – a starý hlas zakričal čosi nezrozumiteľné. Náhlivo som šla ďalej, nechcela som mať na svedomí, že pobudím ostatných obyvateľov domu, a tak som nešla dolu po hlavnom schodišti, ale zviezla som sa služobným výťahom. V hale nikto nebol, sama som vyšla na ulicu rovno do takého hurhaja a ostrého svetla, až som musela chvíľu postáť, aby som nespadla. Predo mnou sa nachádzala zelená oáza Central Parku – akoby sa ťahala do diaľky niekoľkých kilometrov. V bočných uličkách po ľavej strane vládol ruch – z dodávky vykladali debničky obrovskí muži v montérkach, sledoval ich policajt s mohutnými ramenami prekríženými na hrudi. Ulicu usilovne zametalo auto. Taxikár sa cez otvorené okienko rozprával s nejakým mužom. V duchu som rátala pamätihodnosti Veľkého jablka. Koče s konskými záprahmi! Žlté taxíky! Neuveriteľne vysoké budovy! Keď som na to všetko hľadela, prešli okolo mňa dve unavené turistky s detskými buginami, s pohárikmi s kávou v rukách, zrejme ešte vždy fungovali v inej časovej zóne. Manhattan sa ťahal všetkými smermi, obrovský, slnečný, hmýriaci sa, žiariaci.

Únava sa na svitaní rozplynula. Nadýchla som sa a vyrazila som, uvedomovala som si, že sa usmievam, ale neubránila som sa tomu. Prešla som osem blokov, nikde som nezbadala potraviny. Odbočila som na Madison Avenue, okolo obrovských luxusných obchodov so sklenými výkladmi a so zamknutými dverami, pomedzi ne som občas zazrela reštauráciu s výkladom zatvoreným ako oči alebo nóbl hotel s livrejovaným vrátnikom, ktorý na mňa ani nepozrel.

Prešla som ďalších päť blokov a postupne som si uvedomovala, že toto nie sú končiny, kde človek len tak skočí do potravín. Predstavovala som si, že na každom rohu budú bistrá, kde obsluhujú bezočivé čašníčky a muži majú na hlavách biele čiapky, ale všetko tu bolo obrovské, ligotavé, ani náhodou to nepripomínalo obchody, kde si človek môže dať syrovú omeletu alebo šálku čaju. Väčšina ľudí, okolo ktorých som prechádzala, boli turisti ako ja alebo vyšportovaní miestni v elasťákoch a so slúchadlami na ušiach, šikovne sa vyhýbajúci bezdomovcom, ktorí na nich gánili, akoby mali tváre potiahnuté olovom. Napokon som natrafila na veľkú kaviareň, kde sa zrejme zhromaždila polovica newyorských ranostajov – skláňali sa v boxoch nad mobilmi alebo kŕmili abnormálne čiperné batoľatá, z reproduktorov na stene znela typická ľúbivá hudba.

Objednala som si kapučíno a mafin, barista ho prekrojil napoly, hoci som o to nežiadala, zohrial ho a natrel maslom, pritom ani na chvíľu neprestal rozoberať s kolegom bejzbalový zápas.

Zaplatila som, sadla som si s mafinom zabaleným v alobale, odhryzla som si. Bola to lahôdka, akú som jakživ nejedla, a to nehovorím preto, lebo som trpela pásmovou chorobou a bola som vyhladnutá.

Sadla som si k oknu a asi polhodinu som hľadela na rannú manhattanskú ulicu, ústa som mala striedavo plné mazľavého maslového mafina alebo obarené horúcou silnou kávou a popustila som uzdu vždy prítomnému vnútornému monológu (Pijem newyorskú kávu v newyorskej kaviarni! Kráčam po newyorskej ulici! Celkom ako Meg Ryanová! Alebo Diane Keatonová! Som v ozajstnom New Yorku!) a na chvíľu som pochopila, čo sa mi Will pokúšal vysvetliť pred dvoma rokmi – tých pár minút, keď som mala ústa plné neznámeho jedla, oči plné neznámych pozoruhodností, som existovala len v tej chvíli. Bola som prítomná, zmysly som mala naplno zapojené, celou bytosťou som bola otvorená novým zážitkom. Bola som na jedinom mieste na svete, kde som mohla byť.

A vtom, zdanlivo bezdôvodne, sa dve ženy pri susednom stole pustili do pästného súboja, až cez dva stoly leteli šálky a kusy koláčov, baristi k nim priskočili, usilovali sa ich odtrhnúť od seba. Oprášila som si zo šiat omrvinky, zatvorila som kabelku a usúdila som, že je zrejme načase vrátiť sa do pokoja Lavery.

2

Keď som vošla dnu, Ashok triedil veľké balíky novín na očíslované kopy. S úsmevom sa vystrel. „Dobré ránko, slečna Louisa. Ako sa vám páčilo prvé ráno v New Yorku?“

„Úžasne. Ďakujem.“

„Pohmkávali ste si Let the River Run cestou po ulici?“ Prudko som zastala. „Ako ste vedeli?“

„Každý si to pohmkáva, keď je prvý raz na Manhattane. Dofrasa, ešte aj ja si to niekedy pospevujem, a pritom nevyzerám ako Melanie Griffithová.“

„Na okolí nie sú nijaké potraviny? Musela som prejsť stovky kilometrov, aby som si mohla vypiť kávu. A netuším, kde sa tu dá kúpiť mlieko.“

„Slečna Louisa, mali ste mi to povedať. Poďte.“ Ukázal za pult, otvoril dvere a naznačil mi, aby som vošla do tmavej kancelárie, ošarpanej a zapratanej, čo bolo v protiklade k mosadzi a mramoru v hale. Na stole bol rad bezpečnostných monitorov, medzi nimi starý televízor a veľká účtovná kniha, vedľa nej hrnček, pár paperbackov a rad fotografií usmiatych bezzubých detí. Za dverami stála stará chladnička. „Nech sa páči, vezmite si to. Neskôr mi môžete priniesť kartón.“

„To robia všetci vrátnici?“

„Nijakí vrátnici to nerobia. Ale Lavery je iné.“

„Tak kde ľudia nakupujú?“

Urobil grimasu. „Ľudia v tejto budove nenakupujú, slečna Louisa. Ani nepomyslia na nákupy. Prisámbohu, polovica z nich sa domnieva, že jedlo sa dostane uvarené na ich stôl nejakým zázrakom.“ Obzrel sa a stíšil hlas. „Stavil by som sa, že osemdesiat percent žien v tejto budove za uplynulých päť rokov ani raz nevarilo nijaké jedlo. V skutočnosti polovica žien v tejto budove nejedla nijaké jedlo, a bodka.“ Keď som naňho vyjavene pozrela, pokrčil plecami. „Boháči nežijú ako vy a ja, slečna Louisa. A newyorskí boháči… nežijú ako nikto iný.“

Vzala som kartón mlieka.

„Všetko, čo chcete, si dáte priniesť. Zvyknete si na to.“

Chcela som sa ho spýtať na Ilariu a pani Gopnikovú, ktorá podľa všetkého nie je pani Gopniková, a na rodinu, s ktorou sa mám stretnúť. Ale on hľadel na chodbu.

„No dobré ránko, pani De Wittová!“

„Čo robia na dlážke tie noviny? Vyzerá to tu ako v nejakej nemožnej trafike.“ Drobná stará pani podráždene cmukla pri pohľade na kopy New York Times a Wall Street Journal, ktoré vrátnik vybaľoval. Napriek skorej hodine tá dáma bola vyparádená ako na svadbu – v malinovoružovom ľahkom plášti, na hlave červený klobúk, obrovské slnečné okuliare s rámom z korytnačiny jej zakrývali drobnú, vráskavú tvár. Na vôdzke mala dýchavičného mopslíka, nepriateľsky na mňa vyvaľoval oči (aspoň som si myslela, že pozerá na mňa, ťažko povedať, lebo oči mu utekali každé iným smerom). Sklonila som sa, aby som pomohla Ashokovi odpratať noviny z cesty, a vtom pes zavrčal, vyskočil na mňa, uskočila som dozadu a takmer som spadla na New York Times.

„Bože dobrý!“ ozval sa trasúci, panovačný hlas. „A teraz ste vyplašili môjho psa!“

Na nohe som zacítila škripot mopslíkových zubov. Naskočili mi zimomriavky.

„Prosím vás, postarajte sa, aby ste tieto – tieto trosky odpratali, kým sa vrátime. Znova a znova pánu Ovitzovi opakujem, že táto budova ide od desiatich k piatim. Aha, Ashok, pred dverami som nechala vrece s odpadom. Prosím vás, okamžite ho vyneste, inak bude celá chodba smrdieť zvädnutými ľaliami. Bohvie, kto posiela do daru ľalie! To sú predsa pohrebné kvety. Dean Martin!“

Ashok priložil ruku k šiltu. „Rozumiem, pani De Wittová.“ Počkal, kým odišla. Potom sa obrátil, pozrel mi na nohu.

„Ten pes ma chcel uhryznúť!“

„Veru, to je Dean Martin. Treba sa mu vyhýbať. Je to najzlostnejší obyvateľ v tomto dome, a to už je čo povedať.“ Znova sa sklonil k novinám, vyložil ďalší balík na pult a poslal ma preč. „Tým sa vy netrápte, slečna Louisa. Sú ťažké a vy máte dosť na pleciach s tými zhora. Pekný deň želám.“

Odišiel, ani som sa ho nestihla spýtať, ako to myslel.

Deň rýchlo uplynul, všetko akoby sa mi rozmazalo pred očami. Zvyšok predpoludnia som si robila poriadok vo svojej izbičke, upratovala som kúpeľňu, rozmiestnila som fotky Sama, rodičov, Treeny a Thoma, aby som sa tam cítila ako doma. Nathan ma vzal do bistra pri Columbus Circle, jedla som z taniera veľkého ako pneumatika a vypila som toľko silnej kávy, až mi cestou naspäť vibrovali ruky. Nathan mi ukazoval miesta, ktoré môžu byť pre mňa užitočné – tento bar je otvorený dlho do noci, v tomto bufete robia fakt dobrý falafel, toto je spoľahlivý bankomat, ktorý mi vydá hotovosť… V hlave mi vírili nové obrazy, nové informácie. Okolo tretej popoludní som sa zrazu cítila malátna a oťaželi mi nohy, a tak ma Nathan odprevadil domov, držiac ma pod pazuchu. Bola som rada, že interiér budovy je tichý a tmavý a že som sa mohla vyviezť služobným výťahom a nemusela som ísť peši po schodoch nahor.

„Zdriemni si,“ poradil mi, keď som zhodila z nôh topánky. „Ale nemala by si spať viac ako hodinu, inak si ešte viac zblbneš biologické hodiny.“

„Čo si to vravel, kedy sa majú vrátiť Gopnikovci?“ zamrmlala som nezrozumiteľne.

„Zvyčajne chodia okolo šiestej. Teraz sú tri, takže máš čas. Daj si šlofíka, budeš sa cítiť znova ako človek.“

Zatvoril dvere a ja som sa vďačne zvalila na posteľ. Už som pomaly zaspávala, keď som si uvedomila, že ak budem čakať, nebudem sa môcť porozprávať so Samom, a tak som vybrala laptop a na chvíľu som sa prebrala z omámenia.

Koniec ukážky