Start

Paulo Coelho

Na margem do Rio Piedra eu sentei e chorei

Copyright © 1994 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements with Sant Jordi Asociados Agenica Literaria S. L. U, Barcelona, SPAIN.

All Rights Reserved.

Translation © 2006, 2011 by Miroslava Petrovská

Jacket design © 2011 by Florencia Gutman Visual Communication

Jacket photo © ISIFA/Gettyimages Creative RM/cody

Slovak edition © 2011, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

www.paulocoelho.com

ISBN 978-80-551-3416-1

Venujem I. C. a S. B. – ich spoločné prežívanie lásky mi ukázalo ženskú tvár Boha;

Monice Antunesovej, ktorá je od prvej chvíle mojou sprievodkyňou a svojou láskou a zápalom rozsieva vo svete oheň;

Paulovi Roccovi z radosti nad spoluvybojovanými bojmi a za dôstojný priebeh zápasov, čo sa odohrávali medzi nami dvoma;

Mathewovi Lorovi za to, že nezabudol na múdru myšlienku z knihy I Ťing: „Trpezlivosť ruže prináša.“

Ó, nepoškvrnená Panna Mária, pros za nás,

ktorí sa k tebe utiekame. Amen.

„A tak ospravedlnená je múdrosť

od všetkých svojich detí.“

Lukáš 7, 35

Autorova poznámka

Španielsky misionár stretol počas pobytu na jednom ostrove troch aztéckych kňazov.

– Ako sa modlíte? – spýtal sa ich kňaz.

– Máme iba jednu modlitbu, – odvetil jeden z Aztékov. – Hovoríme: „Bože, ty si Trojica, my sme tiež traja. Zmiluj sa nad nami.“

– Krásna modlitba, – povedal misionár. – Nepatrí však k modlitbám, aké Boh zvyčajne vypočuje. Naučím vás inú, oveľa lepšiu.

Kňaz ich naučil katolícku modlitbu a pokračoval vo svojej evanjelizačnej ceste. Keď sa o mnoho rokov neskôr vracal na lodi do Španielska, opäť sa zastavil na tomto ostrove. Z provy lode uzrel troch svätcov a zakýval im.

V tej chvíli všetci traja vošli do vody a zamierili k nemu.

– Otče! Otče! – volal jeden z nich, približujúc sa k lodi. – Naučte nás znovu modlitbu, ktorú Boh vypočuje, lebo si na ňu nevieme spomenúť!

– To nie je dôležité, – odvetil misionár zoči-voči zázraku. A prosil Boha o prepáčenie za to, že kedysi si neuvedomoval, že Boh rozumie všetkým jazykom.

Tento príbeh veľmi dobre vystihuje, čo chcem vyrozprávať v románe Na brehu Rio Piedra som si sadla a plakala. Málokedy si uvedomujeme, že nás obklopuje Nevšedno. Okolo nás sa dejú zázraky, Božie znamenia nám ukazujú cestu, anjeli prosia, aby sme ich počúvali. Ako sa však môžeme naučiť formulky a spôsoby, ktorými sa dá priblížiť k Bohu, keď si nevšímame nič z toho, čo nás obklopuje? Nechápeme, že on je tam, kde ho nechajú vstúpiť.

Tradičné náboženské obrady sú dôležité: umožňujú nám spoluprežívať s inými zážitok zjednotenia v zbožňovaní a modlitbe. Nezabúdajme, že duchovná skúsenosť je predovšetkým praktickou skúsenosťou Lásky. A Láska nepozná pravidlá. Môžeme sa pokúsiť správať podľa učebnicových návodov, kontrolovať si srdce, riadiť sa vlastnou stratégiou správania, ale všetko je márne. Napokon vždy rozhoduje srdce a to, pre čo sa rozhodne, stojí za to.

Všetci sme to už isto v živote skúsili. Každý z nás v určitom okamihu so slzami v očiach povedal: „Trpím pre lásku, ktorá toho nie je hodná.“ Trpíme, lebo sa nazdávame, že dávame viac, ako dostávame. Trpíme, lebo našu Lásku neprijali. Trpíme, lebo nevieme vnútiť vlastné pravidlá iným.

Trpíme však zbytočne, lebo Láska je semenom nášho rastu. Čím viac milujeme, tým viac sa približujeme k duchovnému zážitku. Ozajstní osvietenci dokázali svojimi dušami prežiarenými Láskou prekonať všetky predsudky svojej doby. Nahlas sa modlili, smiali, spievali a tancovali, spoluzdieľali to, čo svätý Pavol nazýval „svätým bláznovstvom“. Boli veselí, lebo kto miluje, zvíťazí nad svetom a nebojí sa nijakých strát. Skutočná Láska je aktom úplného odovzdania sa.

Kniha Na brehu Rio Piedra som si sadla a plakala hovorí, aké dôležité je takéto odovzdanie sa. Pilar a jej spoločník sú fiktívne postavy, ale symbolizujú mnohé konflikty, s ktorými sa stretávame pri hľadaní svojej Druhej polovice. Skôr či neskôr musíme prekonať strach, pretože duchovná cesta vedie každodennou skúsenosťou Lásky.

Mních Thomas Merton hovorieval: „Duchovný život spočíva v schopnosti milovať. Nemilujeme preto, že chceme niekomu urobiť dobre, pomôcť mu alebo ho ochrániť. Ak konáme takto, vnímame svojho blížneho ako jednoduchý objekt a seba ako niekoho veľkorysého a učeného. To však nemá nič spoločné s Láskou. Milovať znamená zdieľať všetko s blížnym a objaviť v ňom Božiu iskru.“

Nech nás Pilarin nárek na brehu rieky Rio Piedra vedie na ceste k tomuto spoluprežívaniu.

Paulo Coelho

Som si sadla a plakala. Jedna legenda hovorí, že všetko, čo padne do vôd tejto rieky – listy zo stromov, hmyz, vtáčie pierka –, premení sa na kamienky na jej dne. Ach, kiežby som si mohla vytrhnúť srdce z hrude a hodiť ho do jej prúdu, aby ma viac netrápila bolesť, smútok a spomienky!

Na brehu Rio Piedra som sedela a plakala. V zimnom chlade som cítila, ako sa slzy na mojej tvári miešajú s ľadovou vodou, čo tiekla predo mnou. Rieka sa kdesi vlieva do inej, potom do ďalšej, až kým sa – ďaleko od mojich očí a srdca – nevleje do mora.

Nech moje slzy tečú do diaľky, aby sa moja láska nikdy nedozvedela, že tu nariekam pre ňu. Nech moje slzy tečú do diaľky, lebo len vtedy budem môcť zabudnúť na Rio Piedra, kláštor, kostolík v Pyrenejach, hmlu i cesty, ktorými sme spolu prechádzali.

Budem môcť zabudnúť na cesty, hory aj polia svojich snov. Tie sny boli moje, aj keď som ich predtým nepoznala.

Spomínam si na magický okamih, na chvíľu, keď obyčajné „áno“ či „nie“ môže zmeniť celý ľudský život. Mám pocit, že to bolo už veľmi dávno, a pritom uplynul iba týždeň, odkedy som opäť stretla svojho milého a vzápätí som ho stratila.

Tento príbeh som písala na brehu Rio Piedra. Ruky mi krehli od chladu, nohy tŕpli v nepohodlnej polohe, podchvíľou som musela robiť prestávky.

– Usiluj sa žiť. Spomínanie je len pre starcov, – vravieval.

Možno od lásky starneme rýchlejšie a vďaka nej sa nám vráti mladosť, keď jej už niet. Ako však nemyslieť na tie okamihy? A práve preto píšem – aby sa smútok premenil na túžbu a samota na spomienky. Aby som tento príbeh mohla hodiť do Rio Piedra, len čo ho rozpoviem sama sebe, ako mi radila žena, ktorá sa ma ujala. Takto, podľa slov jednej svätice, voda zahasí, čo oheň napísal.

Všetky príbehy o láske sú rovnaké.

Detstvo a dospievanie sme prežili spolu. Potom odišiel, tak ako odchádzajú všetci mládenci z malých dedín a miest. Povedal, že ide spoznávať svet, lebo jeho sny siahajú ďalej ako polia v okolí Sorie.

Celé roky som o ňom takmer nepočula. Z času na čas mi poslal list, ale to bolo všetko, nikdy sa nevrátil do lesov a ulíc nášho detstva.

Po skončení štúdia som sa presťahovala do Zaragozy a zistila som, že mal pravdu. Soria bola maličké mestečko a jej jediný slávny básnik kedysi povedal, že cesty sa budujú putovaním. Začala som študovať na fakulte a našla som si chlapca. Verejný konkurz, na ktorý som čakala, sa nikdy nekonal. Pracovala som ako predavačka, platila som si štúdium, v nasledujúcom konkurze som neuspela a s chlapcom som sa rozišla.

Vtedy jeho listy začali prichádzať častejšie. Boli na nich známky z cudzích krajín a ja som mu začala závidieť. Bol ako môj starší brat, všetko vedel, dal voľnosť svojim krídlam a precestoval celý svet, zatiaľ čo ja som sa usilovala zapustiť korene.

Zrazu jeho listy začali prichádzať z jedného miesta vo Francúzsku a čoraz častejšie v nich hovoril o Bohu. V jednom dokonca prejavil túžbu odísť do seminára a zasvätiť svoj život modlitbe. Obratom som mu odpísala, aby ešte trochu počkal, aby si užil slobodu, skôr ako sa zaviaže k niečomu takému vážnemu.

Keď som si svoj list znovu prečítala, rozhodla som sa ho roztrhať. Kto som, že sa odvažujem hovoriť o slobode a záväzkoch? On tým veciam rozumie, ja nie.

Jedného dňa som sa dozvedela, že chodí prednášať. Prekvapilo ma to, lebo bol primladý, aby mohol niekoho učiť. Ale pred dvoma týždňami mi poslal pohľadnicu, kde mi oznámil, že sa chystá do Madridu na besedu s istou malou skupinkou, a navrhol, aby som sa na nej zúčastnila aj ja.

Zatúžila som ho vidieť, a tak som podnikla štvorhodinovú cestu zo Zaragozy do Madridu. Chcela som ho počuť, ísť s ním na kávu a zaspomínať si na časy, keď sme sa spolu hrávali a nazdávali sa, že svet je priveľký, aby ho niekto mohol prejsť.

Sobota 4. decembra 1993

Prednáška sa konala na najformálnejšom mieste, aké som si vedela predstaviť, a prišlo na ňu viac ľudí, ako som čakala. Nechápala som, ako je to možné.

„Ktovie, možno sa stal slávnym,“ pomyslela som si. V listoch mi o sebe nepovedal dokopy nič. Mala som sto chutí porozprávať sa s prítomnými, spýtať sa ich, čo tu robia, chýbala mi však odvaha.

Keď vošiel, veľmi som sa začudovala. Zdalo sa mi, že je celkom iný ako mládenec, ktorého som poznala – prirodzene, za jedenásť rokov sa človek zmení. Teraz bol oveľa krajší a oči mu zvláštne žiarili.

– Vracia nám, čo bolo naše, – povedala žena vedľa mňa.

Čudná veta.

– Čo nám vracia? – spýtala som sa.

– To, čo nám ukradli. Náboženstvo.

– Nie, nevracia nám ho, – povedala iná, mladšia žena, sediaca napravo. – Nemôžu nám vrátiť, čo nám patrí.

– Čo tu teda robíte? – podráždene sa spýtala prvá žena.

– Chcem ho počúvať. Chcem vedieť, ako zmýšľa, pretože raz nás už upaľovali, a ktovie, či si to nebudú chcieť zopakovať.

– Je to osamelý bežec, – povedala žena. – Robí, čo môže.

Mladá žena sa ironicky usmiala, obrátila sa dopredu a zakončila rozhovor.

– Na seminaristu je veľmi odvážny, – pokračovala žena a pozrela na mňa, akoby hľadala oporu.

Mlčala som, lebo som ničomu nerozumela, a žena sa vzdala. Dievčina vedľa mňa zažmurkala, akoby som bola jej spojenkyňou.

Mlčala som však z iného dôvodu. Myslela som na to, čo povedala tá pani. „Seminarista.“

To nie je možné. Isto by mi to bol napísal.

Prednáška sa začala a ja som sa na ňu nevedela sústrediť, ba ani obsedieť na mieste. „Asi som sa mala lepšie obliecť,“ pomyslela som si a vôbec som nechápala, z čoho pramenia moje starosti. Všimol si ma v hľadisku a ja som sa pokúšala uhádnuť jeho myšlienky. Čo si o mne myslí? Aký je rozdiel medzi devätnásťročnou dievčinou a dvadsaťdeväťročnou ženou?

Hlas mal stále rovnaký. Zmenili sa však jeho slová.

„Musíme riskovať,“ hovoril. „Zázrak života pochopíme v plnej sile, iba keď dovolíme, aby sa uskutočnilo to, čo sme nečakali.

Každý deň nám Boh dáva spolu so slnkom okamih, v ktorom môžeme zmeniť všetko, čo nás robí nešťastnými. Každý deň sa tvárime, že ten okamih nevieme rozoznať, že neexistuje, že dnešok je podobný včerajšku a taký istý bude i zajtrajšok. Tí, čo venujú pozornosť všedným dňom, objavia v nich magické okamihy. Môžu sa skrývať v minúte, keď ráno strkáme kľúč do zámky, vo chvíli ticha po večeri, v tisíc a jednej maličkosti, čo sa nám zdajú všedné a stále rovnaké. Takéto okamihy existujú: sú to okamihy, keď nami prechádza všetka sila hviezd a umožňuje nám konať zázraky.

Šťastie býva niekedy požehnaním, ale najčastejšie oň treba bojovať. A práve magický okamih všedného dňa nám pomáha zmeniť sa, vydať sa na cestu za splnením snov. Budeme pritom trpieť, zápasiť s mnohými ťažkosťami, čeliť sklamaniam. To všetko je však iba prechodné a nepoznačí nás. A v budúcnosti sa budeme môcť hrdo a s vierou obzrieť dozadu.

Úbohí sú všetci, čo sa boja riskovať. Možno nikdy nezažijú sklamanie, nestratia svoje sny ani nebudú trpieť, ako trpia tí, čo idú za svojimi snami. Keď sa však obzrú dozadu – pretože každý sa raz obzrie za seba –, začujú, ako im srdce hovorí: ,Čo si urobil so zázrakmi, ktoré Boh zasial do dní tvojho života? Čo si urobil s talentmi, ktoré ti zveril tvoj Majster? Zahrabal si ich hlboko do zeme, lebo si mal strach, že ich stratíš? Takéto je teda tvoje dedičstvo: istota, že si premárnil svoj život.‘

Úbohý, kto počúva tieto slová. Pretože uverí v zázraky, ale magické okamihy dňa sa už nevrátia.“

Len čo dohovoril, zhromaždili sa okolo neho ľudia. Čakala som v obavách, aký dojem v ňom zanechám po toľkých rokoch. Cítila som sa ako dieťa – plná neistoty a žiarlivosti, lebo som nepoznala jeho nových priateľov, i napätá z toho, že iným venuje viac pozornosti ako mne.

Vtedy podišiel ku mne. Očervenel, a už vôbec to nebol muž, ktorý vie hovoriť o dôležitých veciach; opäť bol šarvancom, s ktorým som sa skrývala v pustovni svätého Satúria, kde mi rozprával o svojom sne cestovať po svete – a zatiaľ sa naši rodičia obrátili na políciu, lebo sa nazdávali, že sme sa utopili v rieke.

– Ahoj, Pilar, – povedal.

Pobozkala som ho na líce. Mohla som ho pochváliť. Mohla som byť unavená uprostred toľkých ľudí. Mohla som spomenúť milú príhodu z detstva, aj aká som hrdá, keď vidím, ako ho všetci obdivujú.

Mala by som mu tiež vysvetliť, že musím bežať, aby som chytila posledný autobus do Zaragozy.

Mala by som. Nikdy nepochopíme význam tejto vety. V každom okamihu nášho života sa nájde niečo, čo sa malo uskutočniť a nakoniec sa neuskutočnilo. Existujú magické okamihy, ktoré si ani nevšimneme, a potom náhle ruka osudu zmení náš svet.

Práve to sa mi teraz prihodilo. Namiesto toho, čo som mala a mohla urobiť, povedala som čosi, čo ma o týždeň priviedlo k tejto rieke a k napísaniu týchto riadkov.

– Pôjdeme na kávu? – spýtala som sa.

Obrátil sa ku mne a prijal ruku, čo mu podal sám osud:

– Musím sa s tebou veľmi súrne rozprávať. Zajtra mám ďalšie stretnutie v Bilbau. Som tu autom.

– Musím sa vrátiť do Zaragozy, – odvetila som a vôbec som si neuvedomila, že to je posledné, po čom túžim.

V zlomku sekundy, azda preto, že som sa opäť cítila dieťaťom, alebo práve preto, že nie my píšeme tie najkrajšie stránky svojho života, som povedala:

– Zajtra je sviatok Nepoškvrnenej Panny Márie. Môžem ísť s tebou do Bilbaa a vrátiť sa odtiaľ.

Z úst mi takmer vyletela poznámka o „seminaristovi“.

– Chceš sa na niečo spýtať? – posmelil ma, keď zazrel výraz mojej tváre.

– Áno, – pokúsila som sa o pretvárku. – Pred prednáškou nejaká žena povedala, že jej vraciaš, čo jej patrilo.

– Nie je to nič dôležité.

– Pre mňa to však je dôležité. Neviem, ako žiješ, som prekvapená, koľko ľudí sem prišlo.

Usmial sa a opäť sa začal venovať ostatným prítomným.

– Počkaj, – povedala som, držiac ho za ruku. – Neodpovedal si mi na otázku.

– Nie je to nič zaujímavé, Pilar.

– Ja to však chcem vedieť tak či tak.

Zhlboka sa nadýchol a odviedol ma do kúta.

– Všetky tri hlavné monoteistické náboženstvá – judaizmus, katolícke náboženstvo aj islam – sú mužské. Kňazmi sú vždy muži. Muži spravujú dogmy a strážia zákony.

– A čo mala na mysli tá žena?

Na okamih zaváhal. Napokon odpovedal:

– Že sa na isté veci pozerám inak. Že verím v ženskú tvár Boha.

Vydýchla som si od úľavy; tá žena sa mýlila. Nemôže byť seminaristom, pretože seminaristi nemajú iný názor.

– Vysvetlil si mi to výborne, – odvetila som.

Pridverách ma čakala dievčina, čo namňa žmurkala vsále.

– Viem, že patríme ktej istej tradícii, – povedala. – Volám sa Brida.

– Neviem, očom hovoríte, – odvetila som.

– Ale vieš, – zasmiala sa.

Chytila ma zarameno aspolu sme vyšli von, takže som jej nestihla nič vysvetliť. Noc nebola veľmi chladná aaj tak som nevedela, čo budem robiť dorána.

– Kam vlastne ideme? – spýtala som sa.

– Ksoche Bohyne, – znela odpoveď.

– Musím si nájsť nocľah vnejakom lacnom hoteli.

– Potom ti jeden ukážem.

Oveľa radšej by som bola zašla dokaviarne atrochu sa sňou porozprávala, túžila som sa oňom dozvedieť čo najviac. Nechcela som sa sňou však dohadovať; dala som sa viesť Paseom de Castellana apodlhých rokoch som si obzerala Madrid.

Uprostred avenidy zastala aukázala naneho.

– Tam je, – povedala.

Medzi vetvami stromov bezlistov žiaril mesačný spln.

– Luna je krásna, – povedala som.

Brida ma nepočúvala. Roztiahla ruky dotvaru kríža sdlaňami smerom koblohe, tak tam zostala ahľadela naLunu.

„Kam som sa dostala?“ uvažovala som. „Prišla som sem kvôli prednáške, prechádzam sa Paseom de Castellana stouto bláznivou ženskou azajtra idem doBilbaa.“

– Ó, zrkadlo Bohyne Zeme, – povedala dievčina sozatvorenými očami. – Nauč nás, čo máme robiť, aby nám muži rozumeli. Ty sa rodíš naoblohe, žiariš, zomieraš avstávaš zmŕtvych, atak nám ukazuješ cyklus siatia semena izberu plodov.

Dievčina vystrela ruky koblohe adlho zostala vtej polohe. Ľudia prechádzajúci okolo sa prizerali asmiali, ona ich však nevnímala; zato ja som išla zomrieť odhanby, že patrím knej.

– Musela som to urobiť, – povedala, keď skončila dlhú poklonu Lune. – Aby nás Bohyňa ochraňovala.

– Očom to hovoríš?

– Presne otom, čo ti vravel tvoj priateľ, ale ja to vravím priamo.

Začala som ľutovať, že som naprednáške nedávala lepší pozor. Vôbec som si nevedela spomenúť, očom vlastne hovoril.

– Poznáme ženskú tvár Boha, – povedala, keď sme opäť vykročili. – My ženy, ktoré rozumieme Veľkej Matke amilujeme ju. Cenou zanaše poznanie bolo prenasledovanie aplamene, my sme to však prežili. Ateraz rozumieme jej tajomstvám.

Hranice, oheň. Bosorky.

Až teraz som sa tej žene lepšie prizrela. Bola pekná, ryšavé vlasy jej padali doprostred chrbta.

– Keď muži odchádzali nalov, my sme zostávali vjaskyniach, vútrobách Matky astarali sa odeti, – pokračovala. – Apráve vtedy nás Veľká Matka všeličomu naučila. „Muži žili vpohybe amy sme zatiaľ zostávali vútrobách Matky. Tam sme pochopili, že semená sa premieňajú narastliny, aoznámili sme to svojim mužom. Upiekli sme prvý chlieb anasýtili sme ich. Zhotovili sme prvé nádoby, aby sa mali zčoho napiť. Apochopili sme cyklus stvorenia, pretože naše telá odrážali cyklus Luny.“

Náhle zastala.

– Pozri, tam je.

Pozrela som sa. Uprostred hlučnej hustej premávky namalom námestí stála fontána. Vjej strede bola socha ženy navoze ťahanom levmi.

– Veď je to námestie Cibelle, – povedala som, aby videla, že vMadride sa vyznám. Tú sochu som poznala zdesiatok pohľadníc.

Ona ma však nepočúvala. Kľučkovala pomedzi autá vstrede cesty.

– Poď somnou! – kričala amávala namňa spoza áut.

Rozhodla som sa ísť zaňou len preto, aby som sa dozvedela názov nejakého hotela. Toľká výstrednosť ma už unavovala apotrebovala som sa vyspať.

– Voda! – povedala. – Jej prejavom je voda!