Start

Jozef Banáš

ZASTAVTE DUBČEKA!

Posúdili: profesor PhDr. Ivan Laluha, CSc.

PhDr. Stanislav Sikora, CSc.

Rukopis vznikol s podporou Literárneho fondu.

Copyright © 2009 by Jozef Banáš

Photos © 2009 Bohumil Hanzel, Ivan Laluha,

Pavel Pollák, TA SR

Jacket design © 2009 by Viera Fabianová

Slovak edition © 2009, 2011 (elektronická verzia) by Ikar

Redigovala Mariana Pauliniová.

Fotografie Bohumil Hanzel, Ivan Laluha, Pavel Pollák, TA SR

Obálku navrhla Viera Fabianová.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 72. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán ITEM, spol. s r. o., Bratislava.

ISBN 978-80-551-2642-5

Venujem tým, ktorí hľadajú pravdu.

Motto:

„Vrabce lietajú v kŕdli, orol lieta sám.“

Aby sme nezabudli

Bohušovi Hanzelovi, jednému z blízkych priateľov Alexandra Dubčeka, som rozprával o svojom zážitku s Dubčekom z leta 1990. Vo viedenskom Hofburgu som sa v priateľskej debate ospravedlnil Dubčekovi za rok 1968. Za to, že som vtedy nenašiel viac odvahy a sily postaviť sa rázne na jeho obranu, za to, že som si spolu s ostatnými občanmi Československa po sovietskej okupácii nasypal nechcený popol na hlavu a ohol chrbát.

     Bohuš ma pozorne počúval. „Viem, ako reagoval. Nepovedal nič, iba ťa pevne chytil za ruku.“

     Bolo to presne tak. Alexander Dubček mi pevne stisol ruku. Trochu som sa zahanbil a utešoval sa tým, že takých ako ja nás bolo pätnásť miliónov. Potom, akoby vedel, na čo myslím, dodal: „My sa nemáme za čo hanbiť. Oni nech sa hanbia.“ 

     My Slováci sme malý národ a každý malý národ sa zviditeľňuje osobnosťami, ktoré dokázali urobiť čosi, čo prekročilo hranice národnej obmedzenosti. Alexander Dubček je nesporne Slovákom, ktorého vo svete poznajú najviac. 

     Na stretnutiach s mladými ľuďmi som, žiaľ, zistil, že o Dubčekovi vedia žalostne málo. Aj preto som napísal túto knihu. Verím, že prispeje k tomu, aby sme nezabudli na muža, ktorý nám priniesol nádej.

Jozef Banáš

leto 2009

I. Č A S Ť

1. kapitola 
Na Titanic nemali

Keby boli Michal a Štefan Dubček bohatší, možno by do Ameriky nikdy nedošli. Možno by boli cestovali novým, luxusným parníkom Titanic, ktorý na svojej prvej plavbe z Európy do Ameriky narazil na ľadovec a v apríli 1912 sa potopil. V tom istom roku prišlo do vysnívanej krajiny podstatne lacnejšími loďami asi štyridsaťtisíc slovenských emigrantov, medzi nimi aj Dubčekovci. Amerika bola republikou, čo bolo pre Európanov, ovládaných stále väčšinou kráľmi a cisármi, veľmi lákavé.

Štefan zutekal do Ameriky rovno z Pešti, kde prišiel o prácu, lebo vstúpil do robotníckej strany. Michal sa z Pešti ešte vrátil do Uhrovca, no zakrátko odišiel s Petrom Tomáškom za bratom. Dubčekovci sa usadili v severnej časti Chicaga, kde žila silná slovenská komunita. Štefan spočiatku pracoval na rôznych stavbách ako tesár, ale v roku 1915, keď mal dvadsaťštyri rokov, našiel si lepšie platené miesto v továrni na hudobné nástroje. Väčšina robotníkov boli Maďari – ich reč ovládal ešte z čias svojho pôsobenia v Pešti. Popri práci sa venoval aj spolkovej činnosti v Robotníckom dome, navštevoval rečnícky kurz aj kurz angličtiny.

Začiatkom novembra 1917 Dubčeka s priateľom Grigerom zlapala polícia štátu Nové Mexiko. V pohraničnom Larede sa spolu s kvakermi a inými odporcami vojny pokúsili ilegálne prekročiť hranicu do Mexika, kde chceli ako presvedčení pacifisti prečkať vojnu. Súd im vymeral pokutu tisíc dolárov alebo osemnásť mesiacov väzenia. Predtým však sudca Dubčekovi navrhol zrušenie trestu pod podmienkou, že nastúpi do armády. Pri predstave, že by mal strieľať na svojich slovenských a českých bratov, však ponuku odmietol. Na pokutu nemal, a tak išiel do väzenia, z ktorého ho krátko po skončení vojny prepustili. Vrátil sa do Chicaga a nastúpil na pôvodné miesto v továrni na výrobu hudobných nástrojov na Webster Street, severne od North Avenue. Býval na podnájme u vdovy so štyrmi deťmi v nevyhovujúcej izbe, bez sprchy a záchoda. Nechcel ju však opustiť, pretože nájomné bolo jej jediným príjmom.

V Slovenskom robotníckom dome sa zoznámil s modrookou Pavlínou, ktorá bola od neho o päť rokov mladšia, no mala s Amerikou dlhšiu skúsenosť. Za bratom Michalom a sestrami Katarínou a Antóniou prišla do Spojených štátov už v roku 1909. Pochádzala z Bánoviec nad Bebravou, z kraja, odkiaľ boli aj Dubčekovci. Aj to ich v ďalekej Amerike zblížilo. Pracovala ako kuchárka a slúžka v dome bohatého židovského obchodníka. Zúčastňovala sa na činnosti slovenskej sekcie socialistickej strany. Spolu so Štefanom hrali ochotnícke divadlo v divadelnom spolku Slovenského robotníckeho domu, spievali v robotníckom klube Spevokol. Mladí ľudia sa do seba zaľúbili a krátko po skončení prvej svetovej vojny sa v Chicagu vzali.

Uprostred povojnových zmätkov sa im v decembri 1919 narodil malý Július.

V ďalekom Rusku sa 15. marca 1917 pod tlakom vzdal cár Mikuláš II. trónu a moc prevzala dočasná vláda. Jej prácu permanentne podrýval petrohradský soviet vojenských a roľníckych zástupcov. V krajine nastala anarchia, ktorú využil profesionálny revolucionár Lenin. Nemecká vláda ponúkla ruským socialistom peniaze i bezpečný návrat zo Švajčiarska do Ruska. Cieľ – nastoliť novú vládu, ktorá uzavrie s Nemeckom separátny mier a uvoľní nemecké, rakúske a uhorské sily na východnom fronte. Leninovi a Trockého boľševici využili nespokojnosť roľníkov, ktorí tvorili väčšinu cárskeho vojska, a urobili štátny prevrat 25. októbra 1917, presne v deň narodenín predsedu leningradského sovietu Trockého. Dočasnú vládu nahradila vláda boľševikov s Leninom na čele. Komisár pre zahraničné veci Trockij podpísal v marci 1918 v Brest-Litovsku s Nemcami separátny mier. Nemecký cieľ na východnom fronte sa podaril. Boľševici začali najväčší spoločensko-politický experiment v histórii ľudstva – diktatúru proletariátu.

Dňa 11. novembra o 11. hodine a 11. minúte podpísalo Nemecko prímerie v Compienskom lese, čím sa skončila prvá svetová vojna. V Nemecku padlo cisárstvo a vznikla republika. V Európe už predtým vznikli nové štáty – Fínsko, Estónsko, Lotyšsko, Litva, Poľská republika a 28. októbra 1918 vznikla aj Československá republika.

2. kapitola 
Štefan, začínam sa báť

Bolo po vojne, ale hospodárska situácia v USA sa nezlepšovala. Ceny sa oproti predvojnovým zvýšili viac ako dvojnásobne. Bohatí bohatli ešte väčšmi, situácia robotníkov sa rapídne zhoršovala. Mnohí hľadali východisko v alkohole. Vláda reagovala na rozmáhajúci sa alkoholizmus zavedením prohibície. Bola to priamo výzva pre vznikajúcu mafiu na enormné pašovanie alkoholu do krajiny. Život v Chicagu sa stával nebezpečným. Rozmáhali sa štrajky a v uliciach mesta dochádzalo k pouličným bojom. V júli 1919 vznikla v Chicagu komunistická strana USA a Pavla aj Štefan do nej krátko po jej založení vstúpili.

Vláda Spojených štátov sa začala obávať, aby príklad ruských boľševikov nepodnietil silnejúci proletariát aj doma. Členovia socialistických, komunistických a anarchistických organizácií boli vystavení perzekúcii. Spojené štáty žili v období takzvaného červeného strachu.

„Čo na ne povieš?“ vystúpila do kuchyne Pavla v šatách, ktoré Štefan na nej ešte nevidel. „Predala mi ich Klárika. Pribrala a vraj sa do nich nezmestí. Však sú pekné?“ dožadovala sa mladá mamička pochvaly od manžela, ktorý mal na kuchynskom stole rozobratú susedovu skrinku a spevňoval ju. Kuchyňa smrdela glejom, ale manželka nenamietala. Štefan príležitostne opravoval nábytok a privyrobené doláre zlepšovali neradostnú finančnú bilanciu rodiny. Dvojročný Julko sedel na dlážke a majstroval spolu s otcom.

„Vravela si, že ideš na schôdzu marxistického krúžku.“

„Veď som aj bola. Klárika mi priniesla šaty. Tebe sa nepáčia?“

„Akoby nie, si v nich prekrásna, len neviem, či máme peniaze na takéto veci.“

„Števko, viem, že nemôžeme vyhadzovať, ale Klárika mi ich dala takmer zadarmo a... nuž chcela by som na fašiangovej zábave trochu vyzerať. Veľmi sa teším na ten nový tanec. Volá sa charleston. Takto dajako sa to tancuje.“ Pavla sa chvíľu skrúcala na kuchynskej dlážke. Potom podišla k zamyslenému manželovi a nežne ho pohladila. „Viem, časy sú ťažké, ale predsa žijeme len raz a...“ zamĺkla. Mlčky sedela, manžel na ňu spýtavo hľadel.

„Stalo sa niečo?“

„Nič. Teda nič vážne.“

„Ty niečo tajíš,“ dobiedzal Štefan.

„Budeš mať možnosť uctiť si Štefánika...“ Štefan ju nechápavo pozoroval. „Vravel si predsa, že druhý syn bude Milan. Nuž, som v tom... Julko bude mať brata alebo sestričku.“ V očakávaní pozorovala manžela, ktorý nejavil nijaké známky nadšenia. „Netešíš sa?“

„Nuž, teším, isteže sa teším,“ postavil sa, tuho ju objal a pobozkal na vlasy. „Len, hádam, veď vieš, čo sa tu deje. Prečítaj si Herald. Silnejú hlasy, aby Sacco s Vanzettim dostali trest smrti. Za čo? Obviňujú ich z vraždy, ktorú im nikto nedokázal!“ Rozčuľoval sa Štefan. „Dôvod je však iný. Dôvod je ten, že bojujú proti vykorisťovaniu.“ Potom tichšie dodal: „Vieš, že aj mne už v robote naznačili, že im prekáža moje členstvo v komunistickej strane? Predstav si, že si ma zavolal Hughes.“

„Sám majiteľ?“

„Áno. Hoci u neho robím už šesť rokov, teda s prestávkou, keď som bol v base, pozná ma ako vlastné ponožky a vždy bol s mojou prácou spokojný, no teraz mal také čudné reči. Že som bol trestaný za odmietnutie vojenskej služby, že som v komunistickej strane. A potom to z neho vyšlo. Ukázal mi dajaký zoznam anarchistov. Boli sme v ňom obaja.“

„Ja a anarchistka? Môj domáci, pán Herzl, je so mnou veľmi spokojný a nikdy mi nič nevyčítal. Naopak, dobre vieš, že kde môže, tam mi prilepší.“

„Odvtedy ako prijal Kongres Zákon o verejnom ohrození a poburovaní, je to čoraz horšie,“ rozpaloval sa Dubček.

„Nechcela som ti to hovoriť, ale predvčerom, keď si bol v klube, bol tu akýsi chlapík z BOI.“

„Čože?! Z Úradu pre vyšetrovanie? Tak tí fízli už chodia aj ku nám domov?! Jánoš a Lojzo Kupka mi hovorili, že aj u nich boli. A čo chcel?“

„Bol celkom slušný, vypytoval sa, s kým sa stýkaš, čo čítaš a tak,“ vzdychla si Pavla. Julko sa v tej chvíli rozplakal, prstíky sa mu prilepili na papier, ktorý bol od gleju, a nemohol ich od neho odtrhnúť. Matka si ho nežne vzala na ruky a v teplej vode mu prstíky odliepala od novín. „Začínam sa báť, Štefan. Vraj v minulom roku uväznili cez desať tisíc ľudí pre ich politické názory. Noviny sú plné štvania proti odborárom a komunistom. Volajú po prísnych trestoch a likvidácii všetkých anarchistov. Števko, ja... chcela som ti povedať, že už dávnejšie premýšľam nad... návratom... domov...Tá ustavičná obava, že by aj teba mohli dať opäť do basy. Mama píše, že v Bánovciach sa to zlepšilo.“ Spýtavo hľadela na manžela v očakávaní jeho reakcie. Štefan sa usmial.

„Nuž, priznám sa, že i ja nad tým premýšľam, hoci doma to ružovo nevyzerá. Mnohí z domu odchádzajú. Dnes žije každý štvrtý Slovák v Amerike.“

„Si tesár, stolár, vieš po anglicky, maďarsky, ty si doma robotu nájdeš. A ja viem všeličo ušiť, dajako sa uživíme,“ nástojila Pavla.

„Americký Slovák píše, že v Krompachoch bola vzbura proti zníženiu prídelu múky. Štyroch robotníkov zabili a štrnástich zranili. Zdá sa, že to doma nie je jednoduché. Bože môj, domov... Uhrovec,“ zasnil sa odrazu Štefan. „Koľko ráz myslím na náš dom vedľa žandárskej stanice na Závodskej. Sníva sa mi o ňom. Stojí vo dvore s radom jednoizbových domkov, šindľové strechy majú spojené. Prvý patrí vdove Gylkovej s chlapcami Jankom, Ondrom, Miškom a Paľom. Čo sme sa s nimi ako deti navyvádzali. Druhý je Bartákovcov, tretí patrí rodine Pavle, ale tí si už na konci radu postavili nový domček. A potom náš domček s izbou a kuchynkou. V ňom mama so mnou, sestrou Zuzkou a bratom Mišom. Hm... pamätám sa, ako nás sused Rohlík, ktorý bol hlásnikom a hrobárom, neprestajne zaháňal zo svojej jablone... Posledný domček patrí Sečánskym. Na konci radu dreváreň, humná, záhrada a naše uhrovecké kopce. Trhá mi srdce, keď si pomyslím na našu dolinu. Mama pracovala spočiatku v sklárni, ale keď zomrel otec, prešla do paličkárne. Bože môj, a pán farár Riesz, u ktorého som bol mendíkom,“ spomínal Štefan a mal akési zarosené oči. Manželka ho mlčky počúvala, len akosi smutne dodala: „Aj mne sa cnie za Bánovcami.“

Štefan zasnene pokračoval „Miško bol mendíkom u pána rechtora Kneppa. Obaja sme mohli zvoniť na kostolnom zvone, ale mechy na organe som smel ťahať len ja. Všetci chlapci mi závideli. Aj učňovské roky u majstra Hudeca boli pekné. Ej veru, nikto v širokom okolí nerobil lepšie kolesá ako on. Ktovie, ako vyzerá náš dom. Krstný Trančík píše, že sa mu už strecha preborila...“

„A čo vari jeden tesár nie je vstave dať do poriadku dom?“

„Máš pravdu. Tu nám ruže kvitnúť nebudú. Hovoril som o tom už aj s Michalom. On si tiež myslí, že tu začína byť horúca pôda.“ Potom sa Štefan postavil a rezolútne, spakruky, ako mal vo zvyku, vyhlásil: „Dobre, pôjdeme domov.“ Podišiel k manželke a privinul si ju. Neuvedomil si, že je celý od stružlín – zostalo z nich aj na krásnych Pavliných šatách. „A kedyže to čakáme toho nášho Milana?“

„V novembri. A čo ak to bude Pavlínka?“

„Tak bude Pavlínka, ale narodí sa už doma. Ale ešte si v tých nových šatách v Amerike zatancuješ! Pavla, Pavlínka, keď si predstavím, že sa vrátime domov. Odišli sme z Uhorska a vrátime sa do slobodného Československa...“ Štefan sa zadíval kdesi do diaľky a do očí mu vstúpil zvláštny lesk.

Do Uhrovca sa Dubčekovci vrátili koncom leta 1921. Miško si našiel byt u Strážovca, Štefan pre Pavlu s malým Julkom na hornom konci pri Ondruškovcoch. Miškova Mariška bola s bytom spokojná, Pavle sa však nepáčil, a tak jej Alexander Trančík pripravil svoj kantorský byt v starej evanjelickej škole. Sám ho neobýval, mal byt v štátnej škole, ktorý manželke a jednému dieťaťu postačoval. Vtedy nikto netušil, že sa v tomto dome narodí muž, ktorý bude možno najznámejším Slovákom na svete.

3. kapitola 
Mystérium narodenia

Dvadsiateho piateho septembra 1921 sa v zadymenom uhroveckom Robotníckom dome dal vzduch krájať. Husté kúdoly dymu prehlušili aj večný zápach petroleja, ktorým boli napustené podlahové fošne. Člen starostovskej rady Jano Zajac sa priateľsky pozdravoval s chlapmi z Radiše, Miezgoviec, Omastinej, ba prišli i daktorí zo vzdialenejšej Kšinnej. Vďaka priemyselným podnikom, ktoré tu vytvorili Zayovci, bola v obci početná vrstva robotníkov. Vedľa dverí, kadiaľ sa chodilo na dvor na latrínu, visel na stene amatérsky namaľovaný kosák s prekríženým kladivom. Sála odrazu zašumela. „To sú oni. Amerikáni. Dubčekovci.“ Do miestnosti vošli Štefan a Michal, sprevádzaní funkcionárom socialistov z Bánoviec Balaštiakom. Posadali si za predsednícky stôl.

„Súdružky, súdruhovia, občania, kamaráti. Vidím tu mnohé známe i neznáme tváre, počúvam, že ste prišli i z Radiše, Omastinej a Miezgoviec a dokonca až z Kšinnej. Volám sa Balaštiak. Ján. Toto je súdruh Dubček, Štefan. A toto jeho brat Michal. Vrátili sa pred časom z Ameriky. Z Chicaga. Dávam teraz slovo Štefanovi Dubčekovi.“

„Dobrý večer,“ postavil sa Štefan. „Som rád, že sa nás zišlo také množstvo. Dokazuje to nielen náš záujem o veci verejné, ale i našu robotnícku a roľnícku silu. Zišli sme sa preto, aby sme založili v Uhrovci, prípadne v celej Uhroveckej doline, bunku komunistickej strany!“ Odpil si sódovky a pozoroval ľudí v sále. Pohľady boli zachmúrené, ale súhlasne prikyvovali. S vďakou si spomenul na ženu Pavlu, ktorá ho v Chicagu nahovorila, aby sa prihlásil do rečníckych kurzov. Usmial sa svojím neodolateľným úsmevom a ľudia jeho vyžarovanie intenzívne vnímali. „S bratom Michalom sme žili deväť rokov v Chicagu. Mnohí sa pýtajú, prečo sme sa vrátili, keď iní tam odchádzajú. Nuž, zunovalo sa nám. Dá sa síce zarobiť viac ako tu, ale ste tam len otrokom, námezdnou silou, a jediným vaším právom je držať hubu a krok.“

„A vari tu je to inak?!“ zvolal Paľo Kalač.

„Veď práve o to ide, aby sme to zmenili! Ako viete, konal sa v máji tohto roku v Prahe ustanovujúci zjazd Komunistickej strany Československa, na ktorom sa zlúčili česká a slovenská ľavica sociálnodemokratickej strany. V novembri sa k nám pridajú aj nemeckí, poľskí a židovskí komunisti!“

„Bravo, výborne, tak to má byť!“ ozývali sa výkriky.

„V jednote je sila!“ rozohňoval sa Dubček. „Tuná chlapi ma zvolili za predsedu prípravného výboru organizácie komunistickej strany v Uhrovci. Ak súhlasíte s tým, aby som bol riadnym predsedom, zodvihnite ruky. Ak nesúhlasíte, prosím, navrhnite iného!“

„Súhlasíme!“ ozvalo sa takmer akoby z jedných úst a zodvihnuté ruky potvrdili Dubčeka v predsedníckej funkcii. Potom podpisovali listinu zakladajúcich členov komunistickej strany Ján Zajac, Jozef Zelenčík, Michal Chúťka, Katarína Chúťková, Michal Dubček, Štefan Guričan, Ondrej Plagan, Jozef Jamrich, Ondrej Sokolík, Ján Repka, Pavel Kalač, Eduard Kahúň, Mária Turková, Július Turek, Ján Šimko, Pavel Barták a ďalší. Podaktorí krútili hlavami s tým, že si to ešte premyslia. Dubček bol spokojný. Získal viac členov, ako očakával.

„Žandári idú, utekajme, žandári sú tu!“ volali odrazu vzrušené hlasy z ulice. Do miestnosti vtrhli žandári, ktorých vraj privolali niektorí členovia obecného zastupiteľstva rovno z Bánoviec. Ľudia utekali, kade sa dalo. Bratia Dubčekovci s Balaštiakom sa nestihli ani poobzerať a mali na rukách putá. „Pôjdete s nami!“ lakonicky prikázal veliteľ a vyviedol ich von, kde už čakalo policajné vozidlo.

„Čo také sme urobili?“ spýtal sa Dubček.

„Podľa Zákona 134 O spolčovacom a zhromažďovacom práve Ríšskeho zákonníka je toto zhromaždenie nepovolené a nelegálne! Budete vypočutí sudcom a ten rozhodne čo s vami.“

„Kam ideme?“

„Do Bánoviec. No poďme, poďme!“ Bolo to po prvýkrát, keď Štefana Dubčeka v slobodnom Československu zatkli. Sudca v Bánovciach ho odsúdil na tri mesiace nepodmienečne za poburovanie. Zaručil sa však za neho obvodný notár Anton Barančík, priateľ dubčekovskej rodiny, a tak mu trest skrátili na dva mesiace.

Dvadsiateho siedmeho novembra 1921 ho prepustili. Šiel rovno za Mišom Konským, ktorého zvolili za podpredsedu organizácie komunistickej strany. Prišiel aj pokladník Jano Zajac. Sotva sa začali radiť, ako rozbehnúť Jednotu proletárskej telovýchovy, vošiel bez klopania richtár Gusto Trančík, ktorého rešpektovali aj komunisti, lebo hoci nemal komunistov v láske, nijako ich činnosti nebránil. Organizovali mládež v divadelnom spolku, spevokole, a keď bolo treba, vždy sa vedeli dohovoriť aj s miestnym katolíckym i evanjelickým farárom.

„Štefan, ešte si ani poriadne z basy neprišiel, a už schôdzuješ! Mal by si ísť domov. Pavla ti rodí,“ napomenul Dubčeka priateľsky richtár.

„Akože rodí. Ešte nemá termín.“

„Tak sa ti potom syn narodil na nesprávny termín,“ usmieval sa richtár a hneď mu aj priateľsky blahoželal. Štefan sa zapýril, ospravedlnil sa chlapom, vzal napochytro huňu a trielil domov.

Suseda Beta a pôrodná babica Pavlová podchvíľou vybiehali z izby, v ktorej Pavla rodila. V dome už vedeli, že sa Štefan vrátil z trenčianskeho väzenia, a hnevalo ich, že najprv šiel na komunistickú schôdzu. To bol celý on. Vždy mali u neho prednosť iní, až potom rodina. Alexander Trančík prikladal do kuchynskej pece, nosil z vedier uložených na hlinenej podlahe pitvora čerstvú vodu, preváral ju a nalieval ženám do hrncov. Zároveň vartoval malého Julka, ktorý sa mu motkal pomedzi nohy. „Nedá si pokoja. Práve teraz musí schôdzovať...“ hundral si občas popod nos.

„Je to syn. Bež za Štefanom a volaj ho domov,“ vyšla z izby usmiata Beta. „Povedz mu, že má Alexandra! Chytro daj mincu, treba ju vložiť do kúpeľa pre malého. Aby mu v živote nechýbali peniaze.“

„Akého Alexandra?“ čudoval sa Trančík. „Veď vraveli, že bude Milan. Po Štefánikovi.“

„Pavla hovorí, že sa dohovorili so Štefanom, že bude Alexander. Po tebe. Z vďaky.“ Trančík napochytro vytiahol za hrsť čerstvo vyrazených dvadsaťhaliernikov a podal ich Bete. Tá nenápadne všuchla do lavóra s teplou vodou, v ktorej novorodenca umývali, aj pero, aby sa vraj dieťa dobre učilo. Trančík sa zamyslel, spočiatku chcel aj namietať, ale celkom mu polichotilo, že druhý syn Dubčekovcov sa bude volať po ňom. „Tak máš brata,“ zodvihol natešený malého Julka a začal sa s ním krútiť po kuchyni.

„Ej, hlas má mocný. Bude z neho riadny chlap,“ privítal Trančík Štefana, ktorý vstúpil do kuchyne.

Drevené steny tohto domu boli po druhýkrát svedkami narodenia človeka, ktorý sa zapíše do histórie svojho národa. Keď malého Alexandra v nedeľu 10. decembra 1921 v evanjelickom kostole v zayovskom kaštieli krstil dôstojný pán Karol Riesz, netušil, že krstí chlapca, ktorý sa vyrovná v sláve Štúrovi, ktorého v tomto chráme krstil pred sto šiestimi rokmi senior Štefan Šimko. Otec Štefan s krstným Trančíkom si už trochu uhli, schodisko od kaštieľa k ich domu bolo primrznuté, a tak malého Alexandra niesla na rukách pôrodná babka Pavlová. V starej evanjelickej škole boli potom veselé krstiny za účasti rodiny a blízkych priateľov. S babičkou Dubčekovou prišla na krstiny aj babka Trančíková, Štefan aj Bela Trančíkovci aj Paľo Trančík, ktorý bol náhodou v Uhrovci. Žiaľ, otec Štefan sa na krstinách dlho nezdržal, odišiel s bratom Michalom do Nového Mesta, kde zakladal kolárske družstvo.

Rodiny oboch bratov zostali v Uhrovci. Malý Alexander vtedy netušil, že si svojho otca veľa v živote neužije.

Koniec ukážky