Start

Paulo Coelho

O DIÁRIO DE UM MAGO

Copyright © 1987, 2006 by Paulo Coelho

This edition was published by arrangements with Sant Jordi Asociados,

Barcelona, SPAIN. All rights reserved.

Translation © 2000, 2010 by Miroslava Petrovská

Prologue translation © 2010 by Jana Marcelliová

Jacket design © 2010 by Florencia Gutman Visual Communication

Slovak edition © 2010, 2013 (elektronická verzia) by Ikar

ISBN 978-80-551-3415-4

Keď sme začali putovať, mal som pocit, že sa splnil jeden z najväčších snov mojej mladosti. Považoval som ťa za čarodejníka, Don Juan, a tak som sa nadšene vrhol do prežívania celej Castañedovej ságy pri hľadaní Výnimočného.

Ty si však rázne odolával všetkým mojim pokusom urobiť z teba hrdinu. Preto sa naše vzťahy skomplikovali, a ja som napokon pochopil, že Výnimočné sa dá nájsť aj na ceste obyčajných ľudí. Dnes je toto poznanie tým najcennejším, čo v živote mám, umožňuje mi urobiť čokoľvek a bude ma sprevádzať do konca života...

A práve pre toto poznanie – o ktoré sa teraz pokúsim podeliť aj s inými ľuďmi – venujem túto knihu tebe, Petrus.

AUTOR

Ó, nepoškvrnená Panna Mária, pros za nás,

ktorí sa k tebe utiekame. Amen.

A vtedy mu povedali: Hľa, Pane, dva meče.

A on odpovedal: Stačí.

LUKÁŠ 22, 38

Prv ako začnem

O dvadsať rokov neskôr

Sedím v parku jedného juhofrancúzskeho mesta. Pri pohľade na hory pred sebou si spomeniem, že pred dvadsiatimi rokmi som ich neďaleko od miesta, kde teraz sedím, prešiel peši, a tak som sa zoznámil s Cestou svätého Jakuba.

Vrátim sa v čase, je popoludnie, sedím v kaviarni, pijem kávu a minerálku, okoloidúci sa rozprávajú – teraz sú však kulisou leónske nížiny, hovorí sa tu po španielsky, blížia sa moje narodeniny, už pred časom som vyrazil zo San-Juan-Pied-de-Port a som kúsok za polovicou cesty vedúcej do Santiaga de Compostela. Pozriem na jednotvárnu krajinu pred sebou a na sprievodcu sediaceho pri káve v kaviarni, ktorá akoby sa vynorila z ničoho. Pozriem dozadu, rovnaká jednotvárna krajina, jediný rozdiel je, že som tu v prachu zanechal stopy topánok – no len dočasne, vietor ich do súmraku zmaže. Všetko sa mi zdá neskutočné. Čo tu robím? Táto otázka sa mi stále vynára, hoci už prešlo niekoľko týždňov.

Hľadám meč. Plním rituál RAM, malého rádu katolíckej cirkvi, ktorý nemá tajomstvá ani záhady, len sa pokúša pochopiť symbolický jazyk sveta. Mám pocit, že ma oklamali, že duchovné hľadanie nemá zmysel ani logiku, bolo by lepšie byť v Brazílii a robiť to, čo som vždy robil. Pochybujem o svojej úprimnosti pri duchovnom hľadaní – je naozaj ťažké hľadať Boha, ktorý sa nikdy neukáže, modliť sa v stanovenú hodinu, chodiť po čudesných cestách, dodržiavať disciplínu a plniť príkazy, ktoré sa mi zdajú absurdné.

Presne tak, pochybujem o svojej úprimnosti. Petrus od začiatku opakuje, že táto cesta patrí všetkým, aj celkom obyčajným ľuďom, a ja som z toho sklamaný. Myslel som si, že po všetkom tomto úsilí si získam popredné miesto medzi hŕstkou vyvolených, ktorí prenikajú k veľkým archetypom vesmíru. Myslel som si, že konečne zistím, že všetky príbehy o tajných vládach tibetských učencov, zázračných nápojoch vyvolávajúcich lásku aj tam, kde niet príťažlivosti, rituáloch, pri ktorých sa odrazu objavia brány do raja, sú pravdivé.

Petrus mi však vraví pravý opak: niet vyvolených. Všetci sú vyvolení, ak sa namiesto toho, aby sa pýtali, čo tu robia, rozhodnú urobiť niečo, čo im prebudí nadšenie v srdci. Práve v práci s nadšením je brána do raja, láska, ktorá mení, rozhodnutie, ktoré nás privedie k Bohu. Toto nadšenie nás spojí s Duchom Svätým, nie sto- či tisícnásobné čítanie klasických textov. Vôľa uveriť, že život je zázrak, umožní, aby sa zázraky diali, nie takzvané tajné rituály a iniciačné príkazy. Skrátka, človeka robí skutočne človekom rozhodnutie naplniť svoj osud, a nie teórie, ktoré rozvíja okolo záhady existencie.

Tak som tu. Kúsok za polovicou cesty, ktorá ma vedie do Santiaga de Compostela.

V toto popoludnie v Leóne, vo vzdialenom roku 1986, ešte neviem, že za šesť či sedem mesiacov napíšem knihu o tejto svojej skúsenosti, že mojou dušou už putuje pastier Santiago hľadajúci poklad, že istá žena menom Veronika sa pripravuje prehltnúť tabletky a spáchať samovraždu, že Pilar príde k rieke Piedra a plačky si bude písať denník. V tejto chvíli viem len to, že som napätý, nervózny a neviem sa rozprávať s Petrusom, lebo som si práve uvedomil, že sa už nemôžem vrátiť k tomu, čo som robil – aj keby to znamenalo, že sa budem musieť vzdať slušných peňazí koncom mesiaca, určitej emocionálnej stability a práce, ktorú poznám a ovládam niektoré jej techniky. Potrebujem sa zmeniť, ísť za svojím snom, snom, ktorý sa mi zdá infantilný, smiešny a nemožný: stať sa spisovateľom, ktorým som tajne vždy túžil byť, ale nemal som na to odvahu.

Petrus dopije kávu a minerálku, poprosí ma, aby som zaplatil, a chce hneď znovu vyraziť na cestu, keďže do najbližšieho mesta je to ešte niekoľko kilometrov. Okolo stále prechádzajú ľudia, rozprávajú sa, kútikom oka sledujú dvoch pútnikov v strednom veku a uvažujú nad tým, že po svete chodia zvláštni ľudia, ochotní prežívať mŕtvu minulosť.¹ Je podvečer, takže môže byť okolo dvadsaťsedem stupňov a ja sa v duchu po tisíci raz pýtam, čo tu robím.

Chcel som sa zmeniť? Myslím, že nie, ale táto cesta ma mení. Chcel som spoznať záhady? Myslím, že áno, ale cesta ma učí, že záhady neexistujú, že – ako hovoril Ježiš Kristus – nič nie je skryté, čo nebolo odhalené. Skrátka, všetko je presne naopak, ako som očakával.

Vstaneme a mlčky sa vydáme na cestu. Som ponorený do svojich myšlienok, do svojej neistoty a Petrus zrejme myslí na svoju prácu v Miláne. Je tu, lebo mu to káže tradícia, no možno sa už nevie dočkať konca púte, aby sa mohol vrátiť k tomu, čo robí rád.

Takmer celý zvyšok popoludnia kráčame bez slova. Ešte neexistujú mobilné telefóny, fax ani maily. Sme uväznení v nedobrovoľnej vzájomnej spoločnosti. Pred nami je Santiago de Compostela a ja nemôžem tušiť, že táto cesta ma nevedie len do tohto mesta, ale aj do mnohých ďalších miest sveta. Ani ja, ani Petrus nevieme, že v toto popoludnie v leónskych nížinách kráčam aj do jeho mesta Milána, kam som prišiel o desať rokov neskôr s knihou s názvom Alchymista. Kráčam za svojím osudom, o ktorom som toľko ráz sníval a toľko ráz ho zavrhol. Kráčam do tohto parku, kde v dnešné príjemné slnečné popoludnie v júni 2001 sedím pri káve a minerálke a pred sebou mám list od Elisabetty, kde ma žiada o úvod k talianskemu vydaniu Pútnika z Compostely.

Kráčam k vydaniu príbehu môjho znovuzrodenia v krajine, kde sa Petrus narodil.

PAULO COELHO

St. Martin január 2006

1 V roku, keď som sa vydal na púť, prešlo Cestu svätého Jakuba len štyristo ľudí. V roku 1999 prešlo podľa neoficiálnych štatistík okolo kaviarne spomínanej v texte štyristo ľudí denne.

Príchod

Colník si zdĺhavo prezeral meč, ktorý niesla moja žena, a spýtal sa, aké s ním máme úmysly. Povedal som mu, že ho nesieme na ocenenie istému priateľovi a potom ho chceme predať na dražbe. Lož sa vyplatila; colník nám vydal potvrdenie, s ktorým sme na letisko Barajas vstúpili aj s mečom, a zároveň nás upozornil, že ak budeme mať problémy pri odchode z krajiny, stačí, ak ho ukážeme na colnici.

Potom sme odišli k pultu agentúry prenajímajúcej autá a potvrdili rezerváciu dvoch áut. Vzali sme si potvrdenky a pred rozlúčkou sme sa naobedovali v reštaurácii na letisku.

V lietadle som strávil bezsennú noc – bola to akási zmes strachu z lietania i z toho, čo ma čaká na mieste určenia – a tak som bol vzrušený i ostražitý zároveň.

– Nemusíš mať nijaké obavy, – povedala mi vari po tisíci raz. – Musíš odísť do Francúzska a v San-Juan-Pied-de-Port vyhľadať madam Christine. Ona ťa skontaktuje s človekom, ktorý ti ukáže cestu do Compostely.

– A ty? – spýtal som sa azda po tisíci raz, hoci som vopred poznal odpoveď.

– Pôjdem tam, kam mám ísť, a tam nechám to, čo mi zverili. Potom sa niekoľko dní zdržím v Madride a vrátim sa do Brazílie. O naše veci sa dokážem postarať prinajmenej tak dobre ako ty.

– To viem aj ja, – odvetil som rýchlo, aby som sa vyhol tejto záležitosti. Veľmi som sa obával o obchody, ktoré som mal rozbehnuté v Brazílii. O ceste do Compostely som si naštudoval všetko potrebné v priebehu dvoch týždňov po udalosti v Agulhas Negras, trvalo mi však takmer sedem mesiacov, kým som sa rozhodol všetko opustiť a vydať sa na cestu. Keď mi manželka jedného rána oznámila, že sa blíži čas odchodu a ak sa včas nerozhodnem, budem musieť navždy zabudnúť na cestu mágie a rád RAM, pokúsil som sa jej vysvetliť, že Majster mi dal nesplniteľnú úlohu, pretože sa jednoducho nemôžem zbaviť zodpovednosti za svoju prácu. Iba sa zasmiala a povedala, že je to detinská výhovorka, lebo počas celých tých siedmich mesiacov som nerobil nič iné, len sa celé dni rozhodoval, či mám, alebo nemám cestovať. A potom bezprostredne natiahla ruku, v ktorej držala letenky s dátumom odletu.

– O tom, že sme tu, si rozhodla ty, – povedal som jej v kaviarni na letisku. – Neviem, či je správne nechať niekoho iného rozhodnúť, či sa vyberiem hľadať svoj meč, alebo nie.

Manželka mi však povedala, že ak sa máme opäť baviť o hlúpostiach, bude lepšie, keď nastúpime do áut a ihneď sa rozídeme.

– Nedokážeš prehltnúť, že raz v živote ktosi rozhodol za teba. Ideme, už je dosť neskoro. – Vstala, vzala si batožinu a odišla k autu. Ja som sa ani nepohol. Zostal som sedieť a nevrlým pohľadom som sledoval, ako nesie môj meč, zdalo sa mi, že jej každú chvíľu vypadne z rúk.

Na polceste zastala, vrátila sa k môjmu stolu, nahlas ma pobozkala na ústa a dlho na mňa bez slova hľadela. Vtedy som si konečne uvedomil, že som v Španielsku a niet cesty späť. Urobil som prvý krok, aj keď som si bol takmer istý, že úlohu nesplním. Láskyplne som ju objal, do objatia som vložil všetku lásku, čo som k nej v tej chvíli cítil, a kým som ju držal v náručí, modlil som sa ku všetkým svätým, v ktorých som veril, a pre všetko na svete som ich prosil, aby mi dali silu vrátiť sa k nej aj s mečom.

– Pozri, aký pekný meč, – ozval sa ženský hlas od vedľajšieho stola vo chvíli, keď moja žena odišla.

– Čo ťa po meči, – odvetil jej mužský hlas.

– Kúpim ti taký. V španielskych obchodoch sú ich iste tisíce.

Asi po hodine jazdy som začal cítiť únavu z predchádzajúcej prebdenej noci. Navyše augustová horúčava bola taká veľká, že aj keď som išiel po takmer prázdnej ceste, auto začalo prejavovať známky prehriatia. Rozhodol som sa na chvíľu zastať v mestečku, ktoré nápisy pri ceste označovali ako mestskú pamiatkovú rezerváciu. Kým som sa k nemu štveral strmým úbočím, znova som si začal opakovať všetko, čo som o ceste do Compostely vedel.

Podľa islamskej tradície musí každý veriaci aspoň raz v živote absolvovať Mohamedovu púť do Mekky a Medíny. Už v prvom tisícročí kresťanstva existovali tri pútnické cesty, považované za posvätné, a keď ich pútnici absolvovali, dosiahli požehnanie a odpustky. Prvá viedla k hrobu svätého Petra v Ríme, symbolom pútnikov bol kríž, a preto ich nazývali rímski pútnici. Druhá viedla ku Kristovmu hrobu v Jeruzaleme. Týchto pútnikov volali nosiči ratolestí, lebo ich symbolom boli palmové vetvičky, ktorými kedysi vítali Krista pri jeho príchode do mesta. A napokon existovala ešte tretia cesta – viedla na Iberský polostrov, na miesto, kde spočívali telesné ostatky svätého Jakuba – tu jednej noci zazrel pastier oviec žiariť nad poľom hviezdu. A legenda hovorí, že okrem Jakuba sa tu krátko po Kristovej smrti zastavila aj Panna Mária a spolu tu šírili jeho učenie a nabádali ľudí, aby sa obrátili na pravú vieru. Miesto začali nazývať Compostela – hviezdne pole – a vzápätí na ňom vyrástlo mestečko, do ktorého začali prúdiť pútnici z celého kresťanského sveta. Tých, čo sa vydali na púť treťou posvätnou cestou, nazývali jednoducho pútnici a ich symbolom bola mušľa.

Na vrchole slávy v 14. storočí prešlo Mliečnou cestou (v noci sa pútnici orientovali podľa tejto galaxie) ročne viac ako milión ľudí zo všetkých kútov Európy. Zbožní ľudia, mystici, ba aj vedci dodnes prechádzajú pešo tých sedemsto kilometrov, ktoré delia francúzske mestečko San-Juan-Pied-de-Port od katedrály v Santiagu de Compostela v Španielsku.² Od čias francúzskeho kňaza Aymerica Picauda, ktorý púť do Santiaga de Compostela vykonal v roku 1123, je trasa dnešných pútnikov presne taká istá, ako bola cesta, ktorou prešiel Karol Veľký, svätý František z Assisi, Izabela Kastílska, v súčasnosti napríklad pápež Ján XXIII. a mnoho iných.

O svojej skúsenosti z putovania napísal Picaud päť kníh, ktoré vyšli ako dielo veľkého ctiteľa svätého Jakuba, pápeža Kalixta II., a neskôr sa stali známe ako Codex Calixtinus. V piatej knihe tohto cyklu Liber Sancti Jacobi sa autor zmieňuje o prírodných značkách, studniach, nemocniciach, hostincoch a mestách, ležiacich na ceste do Compostely. Z jeho poznámok vychádzala potom spoločnosť Les Amis de Saint Jacques (Priatelia svätého Jakuba, po španielsky Santiaga, po francúzsky Saint Jacqua, po anglicky Jamesa, po taliansky Giacoma, po latinsky Jacoba), ktorá si dala za úlohu aj v dnešných časoch udržiavať prírodné značky a usmerňovať pútnikov.

Asi v 12. storočí začali Španieli využívať mystiku svätého Jakuba v boji proti Maurom, ktorí obsadili veľkú časť polostrova. Pozdĺž celej cesty sa usadili viaceré rytierske rády a popol svätého apoštola sa stal mocným duchovným amuletom v boji proti moslimom, ktorí zas hovorili, že si so sebou nosia jednu Mohamedovu ruku. Po skončení reconquisty boli rytierske rády natoľko silné, že sa začali vyhrážať vzburou proti šľachte, čo už ohrozovalo i samotný štát, a tak museli katolícki králi proti nim priamo zasiahnuť.

Púť do Compostely postupne upadla do zabudnutia a bez sporadických umeleckých výtvorov – ako boli napríklad Mliečna cesta od Suñuela alebo Pútnik od Juana Manoela Serrata – nikto by si už dnes nespomenul, že kedysi tadiaľto prechádzali tisícky pútnikov, ktorí neskôr osídlili Nový svet.

Mestečko, kam som dorazil autom, bolo ľudoprázdne. Po dlhom hľadaní som v starom dome postavenom v stredovekom štýle našiel malú kaviareň. Jeho majiteľ, nespúšťajúc zrak z obrazovky, mi oznámil, že je práve siesta a že som úplný blázon, keď som v takej horúčave vyšiel na kopec.

Objednal som si niečo na pitie, chvíľu som sa pokúšal sledovať na televíziu, nedokázal som sa však na nič sústrediť. Myslel som len na to, že o dva dni, uprostred 20. storočia, začnem prežívať veľké dobrodružstvo svojho života, dobrodružstvo, ktoré priviedlo Odysea do Tróje, sprevádzalo Dona Quijota de la Mancha i Danteho, Orfea zaviedlo do pekla a Krištofa Kolumba do Ameriky. Dobrodružstvo cesty do Neznáma.

Keď som sa vrátil do auta, bol som už pokojnejší. Aj keď sa mi nepodarí nájsť meč, na konci púte do Compostely objavím sám seba.

2 Púť do Compostely na francúzskom území mala viacero variantov, všetky cesty sa však končili v španielskom mestečku Puente de la Reina. Mesto San-Juan-Pied-de-Port sa nachádza na jednej z týchto ciest, nie je však jediné a ani najvýznamnejšie.

San-Juan-Pied-de-Port

Hlavnú ulicu mestečka San-Juan-Pied-de-Port zapĺňal sprievod masiek ahudobná kapela. Všetci boli oblečení včervených, zelených abielych šatách, predstavujúcich farby francúzskej časti Baskicka. Bola nedeľa, strávil som dva dni zavolantom, auž som si nemohol dovoliť stratiť ani minútu – ani naprehliadku tejto oslavy. Razil som si cestu davom, douší mi doľahlo niekoľko urážlivých slov vofrancúzštine, napokon sa mi však predsa len podarilo dostať dopevnosti, najstaršej stavby vmeste, kde som sa mal stretnúť smadam Christine. Dokonca aj vtejto časti Pyrenejí bola cezdeň obrovská horúčava, atak som zauta vystúpil celý spotený.

Zaklopal som nadvere. Raz, druhý raz – anič. Ani natretie zaklopanie sa nikto neozval.

Plný obáv som sa posadil naobrubník chodníka. Manželka mi predsa povedala, že mám prísť presne dnes apresne sem, no namoje klopanie nikto neodpovedal. Pomyslel som si, že madam Christine sa možno šla pozrieť nasprievod, ale takisto tu bola možnosť, že som prišiel príliš neskoro aona sa rozhodla, že ma neprijme. Moja púť doCompostely sa takto skončí ešte skôr, ako sa vôbec začala. Náhle sa však dvere rozleteli anaulicu vybehlo dieťa. Rýchlo som vyskočil alámanou francúzštinou som sa spýtal namadam Christine. Dievčatko sa usmialo aukázalo smerom dnu. Až vtedy som zistil, ako som sa poplietol: zabránou totiž bolo obrovské nádvorie, okolo ktorého sa vinuli staré stredoveké pavlačové domy. Dvere boli otvorené, no ja som to nevedel, lebo som sa neodvážil stlačiť kľučku.

Rýchlo som vošiel dodvora aponáhľal sa kdomu, naktorý ukázalo dievčatko. Tam stará tučná žena pobaskicky kričala namalého chlapca sosmutnými hnedými očami. Rozhodol som sa počkať, kým sa hádka skončí – anaozaj, ochvíľu bolo povšetkom, úbohý chlapček odchádzal dokuchyne azaním sa niesol príval nadávok zostareniných úst. Až potom sa obrátila kumne abezjediného slovíčka či otázky ma zdvorilými gestami, ktoré sa striedali sosácaním, viedla naposchodie tohto maličkého domčeka. Tam bola iba malá kancelária, preplnená knihami avšakovakými vecami – soškami svätého Jakuba ispomienkovými predmetmi zpúte. Zpoličky vytiahla akúsi knihu, posadila sa zajediný stôl vmiestnosti amňa nechala stáť.

– Vy ste asi ďalší záujemca opúť doCompostely, – povedala bezokolkov. – Vaše meno si musím zaznačiť dozoznamu pútnikov.

Povedal som jej svoje meno aona chcela vedieť, či som priniesol hrebenatky. Hrebenatky sú veľké mušle, ktoré pútnici nesú počas celej púte až khrobu svätého apoštola, avminulosti slúžili nato, aby sa navzájom poznali. Predcestou doŠpanielska som zašiel napútnické miesto vBrazílii, nazývané Aparecida doNorte. Tam som si kúpil obrázok Panny Márie zAparecidy, stojaci natroch mušliach hrebenatky. Vytiahol som ich zvaku apodal madam Christine.

– Pekné, ale nepraktické, – povedala amušle mi vrátila. – Cestou sa môžu zlomiť.

– Určite sa nezlomia. Nechám ich nahrobe apoštola.

Zdalo sa, že madam Christine nemá veľa času narozhovor. Dala mi malý zošitok, sktorým sa budem môcť ubytovať vkláštoroch počas putovania, vytlačila doň pečiatku San-Juan-Pied-de-Port, aby označila začiatok mojej púte, apovedala, že vmene Božom môžem odísť.

– Kde je však môj sprievodca? – spýtal som sa jej.

– Aký sprievodca? – odvetila prekvapene avjej očiach som zbadal akýsi iný lesk.

Pochopil som, že som zabudol načosi veľmi dôležité. Vpočiatočnej horlivosti atúžbe čo najskôr všetko vybaviť, som zabudol nastaré Slovo – akýsi kľúč, vďaka ktorému sa poznajú pútnici, čo patria alebo patrili krádom Tradície. Svoju chybu som sa rozhodol ihneď napraviť apovedal som jej to Slovo. Vtedy mi madam Christine rýchlo vytrhla zrúk zošitok, ktorý mi predchvíľou odovzdala.

– Nebudete ho potrebovať, – povedala azkartónovej škatule vyťahovala balík starých novín. – Otrase vašej púte iotom, kde budete odpočívať, rozhodne váš sprievodca.

Madam Christine vytiahla zoškatule klobúk aplášť. Boli to naozaj veľmi staré kusy odevu, ale dobre zachované. Požiadala ma, aby som zostal stáť vstrede miestnosti apotom sa potichu pomodlila. Nakoniec mi plášť prehodila cezplecia anahlavu položila klobúk. Všimol som si, že naplášti inaklobúku bolo prišitých mnoho mušlí. Stará pani sa stále modlila, zároveň však zktoréhosi kúta miestnosti vytiahla palicu avložila mi ju dopravej ruky. Napalici bola zavesená nádoba ztekvice navodu. Atak som tam stál, vbermudách atričku skrátkymi rukávmi snápisom ILOVE NY, anatom som mal tradičné stredoveké oblečenie pútnikov doCompostely.

Starena sa kumne priblížila navzdialenosť dvoch dlaní. Vakomsi tranze mi nahlavu položila ruky apovedala:

– Nech ťa sprevádza svätý Jakub aukáže ti, čo ti má byť vyjavené; nech nekráčaš ani prirýchlo, ani pomaly, ale vždy vsúlade sozákonmi apotrebami púte; nech poslúchaš človeka, ktorý ťa bude sprevádzať, ato aj vtedy, ak ti prikáže zabiť človeka, kliať, či urobiť niečo nerozumné. Svojmu sprievodcovi musíš odprisahať absolútnu poslušnosť.

Odprisahal som.

– Nech ťa naceste sprevádza duch veľkých pútnikov Tradície. Klobúk ťa ochráni predslnkom azlými myšlienkami, plášť zasa preddažďom azlými slovami apalica prednepriateľmi azlými činmi. Nech ťa každý deň akaždú noc sprevádza Božie požehnanie, požehnanie svätého apoštola Jakuba aPanny Márie nech ťa sprevádzajú každý deň akaždú noc. Amen.

Keď to dopovedala, vrátila sa ksvojim zvyčajným úkonom: náhlivo avakejsi zlej nálade mi vzala pútnický odev, uložila ho späť dokartónovej škatule, palicu snádobou navodu ztekvice odložila dokúta, potom mi prezradila heslo apožiadala ma, aby som sa rýchlo pobral preč, lebo môj sprievodca ma čaká asi dva kilometre zaSan-Juan-Pied-de-Port.

– Neznáša hudobné kapely, – dodala. – No aj vovzdialenosti dvoch kilometrov ich iste počuť: Pyreneje sú skvelým reproduktorom.

To boli jej posledné slová, zišla dolu schodmi azamierila dokuchyne, aby ešte viac potrápila chlapčeka sosmutnými hnedými očami. Naodchode som sa jej spýtal, čo mám urobiť sautom. Odvetila mi, aby som jej nechal kľúče, že poň niekto príde. Odišiel som kautu, zkufra som vybral modrý plecniak sozrolovaným spacím vakom, nanajbezpečnejšom mieste som uložil obrázok Panny Márie zAparecidy spolu smušľami, vyhodil som si ho nachrbát apodišiel kmadame Christine, aby som jej odovzdal kľúče.

– Zmesta sa dostanete tak, že pôjdete potejto ulici až kbráne nakonci hradieb, – poradila mi. – Akeď dôjdete doSantiaga de Compostela, pomodlite sa zamňa jeden Zdravas Mária. Túto púť som absolvovala už veľa ráz, teraz mi však stačí, keď vočiach spokojných pútnikov vidím vzrušenie, ktoré ma ešte stále drží, ale vzhľadom navek sa už napúť vydať nemôžem. Povedzte to Jakubovi. Apovedzte mu tiež, že už oveľmi krátky čas sa sním stretnem nainej púti – priamej amenej únavnej.

Mestečko som opustil cezbránu vhradbách Porte D’Espagne. Vminulosti ju obľubovali rímski okupanti, prechádzali ňou aj vojská Karola Veľkého iNapoleona. Kráčal som pomaly, zdiaľky kumne doliehali zvuky hudby anáhle, vruinách istej dedinky neďaleko odSan Juanu, sa ma zmocnilo nesmierne dojatie aoči sa mi naplnili slzami: tam vtých rozvalinách som si prvýkrát uvedomil, že kráčam poZázračnej ceste doCompostely.

Celé údolie obklopovali Pyreneje, ožiarené ranným slnkom apresýtené hudbou kapely. Budili dojem čohosi prvotného, čohosi, načo ľudský rod už zabudol auž si nato nedokázal spomenúť. Bol to zvláštny azároveň veľmi silný pocit, takže som pridal dokroku, aby som sa čo najrýchlejšie dostal namiesto, kde ma podľa madam Christine mal očakávať sprievodca. Cestou som si vyzliekol tričko auložil ho doplecniaka. Popruhy ma naholých pleciach začali trocha tlačiť, vynahradili mi to však staré tenisky, ktoré boli také mäkučké, že mi nespôsobili ani jediný otlak. Asi poštyridsiatich minútach chôdze, vzákrute, ktorá obchádzala obrovský kameň, som prišiel kstarej opustenej studni. Atam sedel nazemi asi päťdesiatročný čiernovlasý muž – vyzeral ako Cigán – asústredene sa hrabal vosvojom plecniaku.

– Ahoj, – oslovil som ho pošpanielsky, rovnako nesmelo ako vždy, keď ma niekomu predstavili. – Čakáte asi namňa. Volám sa Paulo.

Muž sa prestal hrabať vplecniaku apozorne si ma premeral odhlavy popäty. Pohľad mal chladný amôj príchod ho vôbec neprekvapil. Mal som akýsi nejasný pocit, že ho odkiaľsi poznám.

– Áno, čakám tu navás, nemyslel som si však, že sa stretneme tak skoro. Čo chcete?

Otázka ma trocha prekvapila, atak som mu vysvetlil, že ma má viesť Mliečnou cestou, naktorej budem hľadať svoj stratený meč.

– To nie je potrebné, – povedal muž. – Ak chcete, môžem vám ho nájsť sám. Rozhodnite sa hneď teraz.

Rozhovor sneznámym mužom mi pripadal čoraz čudnejší. Keďže som mu však prisahal úplnú poslušnosť, pripravil som si odpoveď. Ak mi môže nájsť meč on, ušetrí mi tým hŕbu času aja sa budem môcť čoskoro vrátiť medzi ľudí aksvojim obchodom vBrazílii, ktoré mi neschádzali zmysle. Mohol to byť aj chyták, ale musel som mu niečo odpovedať.

Rozhodol som sa mu povedať, že áno. Avtedy som náhle zasebou začul hlas, ozval sa pošpanielsky, no sosilným cudzím prízvukom:

– Netreba vystúpiť nahoru, aby sme zistili, aká je vysoká.

Bolo to heslo! Obzrel som sa azazrel som asi štyridsaťročného muža vbermudách farby kaki, vprepotenom bielom tričku skrátkymi rukávmi, ako sa uprene díva naCigána. Mal postriebrené vlasy atvár ohorenú odslnka. Mal som tak naponáhlo, že som zabudol naopatrnosť asvoju dušu itelo som takmer odovzdal prvému neznámemu človeku, ktorého som stretol.

– Loď je najistejšia vprístave, no nie nato ju postavili, – povedal som svoju časť hesla. Muž však nespúšťal oči zCigána aaj Cigán sa uprene díval naneho. Obaja takto stáli niekoľko minút, jeden proti druhému, bezstrachu abázne. Napokon sa Cigán pohŕdavo pousmial, spustil plecniak nazem apobral sa smerom kSan-Juan-Pied-de-Port.

– Volám sa Petrus³, – povedal príchodzí, hneď ako Cigán zmizol zaobrovským kameňom, ktorý som predchvíľou obišiel aj ja. – Nabudúce musíte byť opatrnejší.

Zaujal ma príjemný tón jeho hlasu, celkom odlišný odCigánovho iodhlasu madam Christine. Zodvihol zozeme plecniak aja som si všimol, že nazadnej strane má nakreslenú mušľu svätého Jakuba. Vytiahol fľašu vína, odpil si aponúkol aj mňa. Kým som pil, spýtal som sa ho, kto je ten Cigán.

– Táto cesta vedie vblízkosti hranice, takže ju často využívajú pašeráci ateroristi, ktorí utekajú zošpanielskeho Baskicka, – vysvetlil mi Petrus. – Polícia sa sem prakticky nedostane.

– Neodpovedal si namoju otázku. Pozerali ste sa naseba ako starí známi. Aj ja mám pocit, akoby som ho odkiaľsi poznal, preto som bol taký smelý.

Petrus sa zasmial apotom ma vyzval, aby sme sa vydali nacestu. Vzal som si svoje veci amlčky sme vykročili. No zjeho úsmevu som vyčítal, že myslí presne nato, načo aj ja.

Stretli sme démona.

Istý čas sme kráčali bezslova amadam Christine mala naozaj pravdu: aj ztakmer trojkilometrovej vzdialenosti bolo počuť kapelu, ktorá bezprestania vyhrávala. Chcel som sa Petrusa spýtať namnoho vecí – ako žije, čo robí, čo ho sem priviedlo. Vedel som však, že máme predsebou sedemsto spoločných kilometrov aže vpríhodnej chvíli dostanem navšetky otázky odpoveď. Cigán mi však neschádzal zmysle, atak som napokon ticho prerušil.

– Petrus, mám pocit, že ten Cigán bol démon.

– Áno, bol to démon, – akeď to dopovedal, pocítil som zmes strachu iúľavy zároveň. – Nie je to však démon, ktorého si spoznal cezTradíciu.

VTradícii je démon duch, ktorý nie je ani dobrý ani zlý, považujú ho zastrážcu väčšiny tajomstiev, prístupných človeku, zároveň je však veľmi silný amá moc nadmateriálnymi vecami. Keďže je to padlý anjel, stotožňuje sa sľudským druhom avždy je ochotný uzatvárať pakty avymieňať si pozornosti. Spýtal som sa, aký je rozdiel medzi Cigánom adémonmi zučenia Tradície.

– Ešte sa snimi natejto púti stretneme, – zasmial sa. – Prídeš nato sám. Aby si však mal aspoň predstavu, snaž sa spomenúť si nacelý svoj rozhovor sCigánom.

Prešiel som si tie dve vety, čo sme si vymenili. Povedal, že ma očakáva apotvrdil, že by mi išiel hľadať meč.

Vtedy mi Petrus povedal, že tieto dve vety by pokojne mohol povedať zlodej, ktorého prekvapili prikrádeži plecniaka: snažil by sa získať čas aisté výhody, kým si narýchlo nájde únikovú trasu. Zároveň však obe vety mohli mať oveľa hlbší význam, alebo – povedal presne to, čo som sa chystal povedať ja.

– Ktorá ztýchto dvoch verzií je správna?

– Obidve sú správne. Chudák zlodej, kým sa bránil, zachytil vovzduchu slová, ktoré bolo treba povedať. Nazdával sa, že je inteligentný aje nástrojom vrukách akejsi väčšej sily. Keby bol ušiel vochvíli, keď som prišiel, tento rozhovor by nebol potrebný. No stretli sme sa, pozreli sme si doočí aja som mu vnich vyčítal meno démona, ktorého stretneš napúti.

PrePetrusa bolo toto stretnutie priaznivým znamením, lebo démon sa prezradil priskoro.

– Takže teraz sa oneho nestaraj, pretože, ako som už povedal, nebude jediný. Možno bude najdôležitejší, ale iste nebude jediný.

Pokračovali sme vceste. Rastlinstvo, ešte predchvíľou púštneho charakteru, sa zmenilo, tu itam rástli aj malé stromčeky. Možno bude naozaj lepšie poslúchnuť Petrusovu radu anechať, nech sa deje, čo sa má diať. Občas utrúsil poznámku otej či onej historickej udalosti, ktorá sa odohrala namiestach, ktorými sme prechádzali. Videl som dom, kde ktorási kráľovná strávila poslednú noc svojho života, kaplnku zaklinenú medzi skalami, pustovňu svätca, oktorom zopár obyvateľov tejto oblasti prisahalo, že robí zázraky.

– Zázraky sú veľmi dôležité, nemyslíš? – povedal.

Odvetil som mu, že áno, ale že doteraz som nebol svedkom nijakého veľkého zázraku. Moje štúdium Tradície malo skôr intelektuálny charakter. Veril som, že keď sa mi podarí znovu získať meč, budem môcť konečne robiť veľké veci, práve tak ako môj Majster.

– To však nie sú zázraky, lebo nemenia prírodné zákony. Práve naopak, môj Majster používa tieto sily na... – vetu som nedokončil, lebo sa mi nepodarilo nájsť ani jeden dôvod, prektorý má Majster schopnosť materializovať duchov, premiestňovať predmety, pričom sa ich ani nedotkne, aako som už neraz mal možnosť vidieť navlastné oči, vzamračené popoludnie vytvoriť vzávese mračien ostrovy smodrou oblohou.

– Možno to robí preto, aby ťa presvedčil, že ovláda Poznanie amá Moc, – odvetil mi Petrus.

– Je to možné, – odvetil som neveľmi presvedčivo.

Sadli sme si nakameň, lebo Petrus mi povedal, že fajčenie počas chôdze neznáša. Podľa neho prichôdzi sa dopľúc dostane oveľa viac nikotínu adym mu spôsobuje nevoľnosť.