Start

Stephen King

MR. MERCEDES

Copyright © 2014 by Stephen King

Translation © 2015 by Marína Gálisová

Jacket design © 2015 by Emil Křižka

Slovak edition © 2015, 2015 (elektronická verzia) by Ikar

Z anglického originálu Mr. Mercedes (Scribner,

A Division of Simon & Schuster, New York 2014)

preložila Marína Gálisová.

Redigovala Jana Holková.

Obálku navrhol Emil Křižka.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2015

ako svoju 702. publikáciu v elektronickej podobe.

Sadzba a zalomenie do strán PRO 2, a. s., Bratislava.

ISBN 978-80-551-4159-6

So spomienkou na Jamesa M. Caina

Napoludnie ma vysadili z nákladiaka, čo viezol seno...

SIVÝ MERCEDES

9. – 10. APRÍL 2009

Augie Odenkirk mal datsun, ročník 1997, ktorý slúžil dobre aj napriek množstvu najazdených kilometrov, ale benzín bol drahý, najmä pre muža bez roboty, a areál s názvom City Center bol až na druhom konci mesta, tak sa rozhodol ísť posledným nočným autobusom. Vystúpil o jedenásť štyridsať s ruksakom na chrbte a so zrolovaným spacím vakom pod pazuchou. Myslel si, že o tretej ráno mu páperový spacák príde vhod. Noc bola hmlistá a chladná.

„Veľa šťastia, človeče,“ zaželal mu pri vystupovaní šofér. „Niečo by ste mali dostať už za to, že tam budete prvý.“

Lenže prvý nebol. Keď Augie prišiel na začiatok širokej strmej cesty, ktorá sa zvažovala k veľkému komplexu budov, uvidel pred radom dverí najmenej dve desiatky čakajúcich ľudí, niektorí stáli, väčšina sedela. Už predtým usporiadatelia rozostavili stĺpiky a medzi ne natiahli žltú pásku s nápisom ZAKAZ VSTUPU, takže vznikla komplikovaná prístupová trasa, ktorá sa hadila v serpentínach ako bludisko. Augie také trasy poznal z kín a z banky, kde mal momentálne přečerpaný účet, a rozumel, na čo slúžia: napchať čo najviac ľudí na čo najmenší priestor.

Keď sa blížil k tomu, čo sa onedlho malo stať dlhočizným radom žiadateľov o prácu, žasol aj krútil hlavou nad tým, že žena na konci má v nosiči na chrbte spiace dieťa. Bábätku od zimy sčerveneli líčka a každý výdych sprevádzalo slabé zachrapčanie.

Žena zaznamenala Augieho mierne zadychčaný príchod a obrátila sa. Bola mladá a napriek tmavým kruhom pod očami celkom pekná. Pri nohách jej ležala malá látková taška. Augie si tipol, že tam má veci pre dieťa.

„Zdravím,“ ozvala sa. „Vitajte v klube ranných vtáčat.“

„Dúfam, že aj ďalej doskáčeme.“ Chvíľu to zvažoval, potom usúdil, že z neho neubudne, a vystrel ruku. „August Odenkirk. Augie. Nedávno ma firma uznala za nadbytočného. Tak sa v dvadsiatom prvom storočí povie dostať výpoveď.“

Potriasla mu ruku. Mala príjemný stisk, pevný a vôbec nie ostýchavý. „Ja som Janice Crayová a tuto môj batôžtek sa volá Patti. Aj moje pracovné miesto sa asi ocitlo medzi nadbytočnými. Robila som gazdinú v jednej fajn rodine v Sugar Heights. On je, ehm, majiteľ autosalóna.“

Augie sa zaškľabil.

Janice prikývla. „Viem. Vravel, že ma prepúšťa s ťažkým srdcom, ale musia si utiahnuť opasky.“

„To sa dnes robí všade,“ prikývol Augie a pomyslel si: Nemáš nikoho, komu by si to dieťa zverila? Naozaj nikoho?

„Musela som ju zobrať so sebou.“ Pomyslel si, že Janice Crayová ani nemusí čítať myšlienky, aby uhádla, čo mu zišlo na um. „Nikoho nemám. Doslova nikoho. Len jednu babu z našej ulice, ale tá pri nej nemohla zostať celú noc, ani keby som jej zaplatila, a to nemôžem. Ak nezoženiem prácu, neviem, čo s nami bude.“

„Ani vaši rodičia si ju nemohli vziať k sebe?“ opýtal sa Augie.

„Bývajú vo Vermonte. Keby som mala rozum, vezmem Patti a odsťahujem sa k nim. Je tam pekne. Lenže oni majú dosť svojich problémov. Ocko vraví, že dom je pod vodou. Nie doslova, niežeby sa vyliala rieka alebo tak. Z finančného hľadiska.“

Augie prikývol. Aj také prípady boli teraz všade.

Strmým svahom od Marlborough Street, kde Augie vystúpil z autobusu, sa k nim blížilo zopár áut. Zabočili doľava na parkovisko, šíru pustú planinu, ktorá bude zajtra za denného svetla nepochybne plná... a to bude do prvého ročníka Mestského veľtrhu práce chýbať ešte niekoľko hodín. Ani jedno z tých áut nevyzeralo nové. Šoféri zaparkovali, väčšinou vypustili troch alebo štyroch záujemcov o prácu a tí zamierili k vchodu do areálu. Augie už nestál na konci radu. Koniec sa ocitol takmer pri prvej serpentíne.

„Ak si nájdem prácu, nájdem si aj opatrovateľku,“ povedala Janice. „Ale dnes v noci to ja a Patti jednoducho musíme vydržať.“

Malá nepekne zakašlala, pomrvila sa v nosiči a potom znovu znehybnela. No aspoň bola dobre zababušená, dokonca mala na rukách drobné palčiaky.

Deti prežijú aj horšie veci, nervózne si pomyslel Augie. Spomenul si na prachové búrky v tridsiatych rokoch a na Veľkú hospodársku krízu. Nuž, táto bola na jeho vkus tiež dosť veľká. Ešte pred dvoma rokmi všetko fungovalo. Niežeby si bol nažíval na vysokej nohe, ale vtedy aspoň nežil z ruky do úst a väčšinou mal na konci mesiaca aj čosi navyše. Teraz sa všetko posralo. Niečo porobili s peniazmi. Nerozumel tomu, na prepravnom oddelení firmy Great Lakes Transport bol len kancelárskou krysou a vyznal sa akurát vo faktúrach a v tom, ako použiť počítač na odosielanie zásielok loďou, vlakom a lietadlom.

„Každý, kto ma uvidí s dieťaťom, si pomyslí, že som nezodpovedná,“ starostila sa Janice Crayová. „Viem to, už vidím, ako sa zatvária, tak ako ste sa zatvárili vy. Ale čo iné mi zostáva? Aj keby pri nej tá baba z našej ulice mohla zostať celú noc, zapýtala by si za to osemdesiatštyri dolárov. Osemdesiatštyri! Odložila som si peniaze na budúci mesiac na nájomné a inak som švorc.“ Usmiala sa a vo svetle vysokých reflektorov nad parkoviskom jej Augie videl v kútiku očí zbierajúce sa slzy. „Priveľa rozprávam.“

„Nemáte sa prečo ospravedlňovať, teda ak sa ospravedlňujete.“ Rad už zahol za prvý roh a jeho koniec sa ocitol zarovno s miestom, kde stál Augie. Dievča malo pravdu. Všimol si, že veľa ľudí zíza na spiace dieťa v nosiči.

„Jasné, čo iné by som robila? Som slobodná matka bez práce, každému a za všetko sa ospravedlňujem.“ Odvrátila hlavu a pozrela na transparent visiaci nad radom dverí. 1 000 PRACOVNÝCH MIEST ZARUČENÝCH! stálo na ňom. A pod tým: Naše mesto sa svojich ľudí zastane! – STAROSTA RALPH KINSLER.

„Občas by som sa najradšej ospravedlnila aj za masakru na columbineskej strednej škole, za jedenásty september a za to, že Barry Bonds bral steroidy.“ Napoly hystericky sa zachichotala. „Občas by som sa najradšej ospravedlnila za výbuch toho raketoplánu, a to som sa vtedy ešte len učila chodiť.“

„Netrápte sa,“ tíšil ju Augie. „Zvládnete to.“ Patrilo sa to povedať.

„To je na porazenie, že je tak vlhko, inak by to ušlo. Poriadne som ju zababušila, keby sa veľmi ochladilo, ale ten vlhký vzduch...“ Pokrútila hlavou. „Ale my vydržíme, však, Patti?“ Augiemu venovala mierne optimistický úsmev. „Len nech neprší.“

Nepršalo, ale vlhkosť vzduchu stúpala, až vo svetle reflektorov videli drobné vznášajúce sa kvapôčky. Augie si v jednej chvíli uvedomil, že Janice Crayová spí postojačky. Vysunula bok a zhrbila plecia, vlasy jej ako vlhké krídla viseli do tváre a brada sa zosunula takmer na hrudnú kosť. Pozrel na hodinky, bolo takmer trištvrte na tri.

O desať minút sa prebudila Patti Crayová a spustila plač. Jej matka (mladá mamička, pomyslel si Augie) sa mykla, hrdelne si odfrkla ako kôň, zdvihla hlavu a pokúsila sa dcérku vytiahnuť z nosiča. Spočiatku to nešlo, lebo malej sa zasekli nôžky. Pomohol jej Augie, pridržal nosič z oboch strán. Keď z neho teraz už vreštiacu Patti vyslobodili, zbadal na maličkej ružovej vetrovke a čiapočke rovnakej farby kvapky vody.

„Je hladná,“ povedala Janice. „Môžem ju nadojčiť, ale je aj mokrá. Cítim to aj cez nohavice. Božemôj, v tomto počasí ju predsa nemôžem prebaľovať – pozrite, aká je zrazu hmla!“

Augie sa v duchu spýtal, ktoré božstvo so zmyslom pre humor zariadilo, že sa ocitol v rade práve za ňou. A vzápätí si pomyslel, ako sa asi táto žena prebojuje cez zvyšok života – nielen cez tých ďalších približne osemnásť rokov, keď bude mať zodpovednosť za dieťa. Prísť sem v takúto noc a len s taškou plienok! Ocitnúť sa až v takej zúfalej situácii!

Na zem vedľa tašky s plienkami položil svoj spací vak. Čupol si, rozviazal šnúrky, rozvinul spacák a rozzipsoval ho. „Strčte sa tam. Zohrejte sa a zohrejte aj ju. Potom vám podám všetky tie oné, čo potrebujete.“

Uprela naňho pohľad, stále s vrtiacim sa a kričiacim dieťaťom v náručí. „Ste ženatý, Augie?“

„Rozvedený.“

„Máte deti?“

Pokrútil hlavou.

„Prečo ste k nám taký dobrý?“

„Lebo sme tu,“ pokrčil plecami.

Ešte chvíľu naňho pozerala, rozhodovala sa, potom mu podala malú. Augie ju držal vo vystretých rukách, fascinovaný červenou rozhnevanou tváričkou s kvapôčkou soplíka na vyhrnutom nose, aj nožičkami, čo zúrivo bicyklovali vo flanelových dupačkách. Janice rýchlo vliezla do spacáku a zdvihla ruky. „Prosím, podajte mi ju.“

Augie jej ju podal a žena sa zavŕtala ešte hlbšie do spacáku. Neďaleko, kde sa rad prvý raz zakrúcal do serpentíny, vyvaľovali na nich oči dvaja mladíci.

„Starajte sa o seba, chlapci,“ poradil im Augie a oni odvrátili zrak.

„Podali by ste mi plienku?“ opýtala sa Janice. „Mala by som ju prebaliť, ešte kým ju nadojčím.“

Kľakol si, koleno oprel o mokrú dlažbu, a rozzipsoval látkovú tašku. V prvej chvíli ho prekvapilo, že tam vidí látkové plienky, nie pampersky, potom porozumel. Látkové sa dajú používať znovu a znovu. Tá žena možno ani nie je celkom nemožná.

„Vidím tu aj fľašku telového mlieka. Aj tú vám mám podať?“

Zvnútra spacáku, z ktorého trčala už len štica hnedastých vlasov, sa ozvalo: „Áno, prosím.“

Podal jej plienku aj telové mlieko. Spacák sa začal krútiť a nadhadzovať. Plač spočiatku zosilnel. Z jednej zákruty radu za nimi sa ktosi spýtal: „Tak utíšiš už to decko?“ A iný hlas pobúrene dodal: „Niekto by mal zavolať sociálku.“

Augie čakal a pozoroval spacák. Ten sa konečne prestal hýbať a vynorila sa z neho ruka. Držala plienku. „Vložili by ste ju do tašky? Je tam igelitové vrecko na špinavé.“ Vykukla naňho ako krtko z krtinca. „Nebojte sa, nie je pokakaná, len mokrá.“

Augie vzal plienku, vložil ju do igelitového vrecka (s logom diskontu COSTCO) a zazipsoval tašku. Plač zvnútra spacáku sa rozliehal ešte asi minútku a potom odrazu stíchol, keď sa Patti na parkovisku pred City Center prisala k prsníku. Sponad radu dvier, ktoré sa mali otvoriť až o šesť hodín, zaznelo jediné letargické plesknutie transparentu. 1 000 PRACOVNÝCH MIEST ZARUČENÝCH!

To iste, pomyslel si Augie. A zaručene nechytíte aids, ak sa naládujete vitamínom cé.

Prešlo dvadsať minút. Hore kopcom z Marlborough Street vyšli ďalšie autá. Do radu sa postavili ďalší ľudia. Augie odhadoval, že už teraz ich tam čaká štyristo. Takýmto tempom sa ich nazbiera aj dvetisíc, kým o deviatej otvoria, a to bol ešte slabý odhad.

Ak mi ponúknu miesto pri fritéze v mekáči, vezmem to?

Pravdepodobne áno.

A čo miesto uvádzača vo Walmarte?

No jasnačka. Úsmev od ucha k uchu, ako sa dnes máme? Augie si pomyslel, že robotu uvádzača by zvládol ľavou zadnou.

Mám rád ľudí, pomyslel si. A zasmial sa.

Zo spacáku sa ozvalo: „Čo vám je smiešne?“

„Nič,“ odpovedal. „Dobre si tú malú pritúľte.“

„Túlim si ju.“ V hlase jej počul úsmev.

O pol štvrtej si kľakol, nadvihol chlopňu spacáku a nazrel dnu. Janice Crayová tuho spala, schúlená do klbka, a dieťa jej ležalo pri prsníku. Augiemu to pripomenulo Ovocie hnevu. Ako sa volalo to dievča, postava v knihe? Tá, ktorá napokon dojčila hladujúceho muža? Bolo to také kvetinové meno, pomyslel si. Margareta? Nie. Flora? V nijakom prípade. Zišlo mu na um, že si priloží dlane k ústam a zahučí na čakajúcich: KTO ČÍTAL OVOCIE HNEVU?

Keď vstával (a usmieval sa nad týmto absurdným nápadom), meno mu samo prišlo na rozum. Rose. Tak sa volalo to dievča z Ovocia hnevu. Ale nie iba Rose. Rose of Sharon. Ruža šáronská. Znelo mu to biblicky, ale istý si tým nebol, Bibliu nečítal.

Pozrel na spacák, v ktorom chcel prečkať posledné hodiny noci, a spomenul si, ako Janice Crayová povedala, že by sa najradšej ospravedlnila za masakru na columbineskej strednej, za jedenásty september aj za Barryho Bondsa. Zrejme by do toho mala zahrnúť aj globálne otepľovanie. Možno keď sa toto tu skončí a oni si nájdu prácu – alebo aj nie, čo bolo asi rovnako pravdepodobné –, pozve ju na raňajky. Nie na rande, nič také, len na praženicu so slaninou. A potom sa už nikdy nestretnú.

Prichádzali ľudia. Už stáli až po posledný stĺpik, na ktorom bola uviazaná páska s dôležitým nápisom ZÁKAZ VSTUPU. Pribúdali ďalší a rad sa natiahol až na parkovisko. Augieho prekvapilo a znepokojilo, akí sú všetci tichí. Akoby vedeli, že táto misia zlyhá, len čakali na oficiálne potvrdenie.

Transparent opäť letargicky pleskol.

Hmla ďalej hustla.

Krátko pred piatou nadránom sa Augie prebral z polospánku, podupkal, aby si rozprúdil krv v nohách, a uvedomil si, že do vzduchu sa predralo nepríjemné studené svetlo. Nič na svete nemohlo byť vzdialenejšie od ružových ranných zôr z poézie a z farebných filmov, toto tu bol antiúsvit, vlhký a bledý ako líce jednodňovej mŕtvoly.

Videl, ako sa City Center pomaly zjavuje v celej svojej kráse gýčovitej architektúry sedemdesiatych rokov. Videl dve desiatky serpentín, ktoré zaplnili čakajúci ľudia, a chvost radu strácajúci sa v hmle. Už sa kde-tu aj zhovárali, a keď cez halu na druhej strane sklených dverí prešiel vrátnik v sivých montérkach, zdvihol sa slabý ironický jasot.

„Na inej planéte objavili život!“ zvolal jeden z tých mladých mužov, čo zízali na Janice Crayovú – bol to Keith Frias, ktorému onedlho odtrhne ľavú ruku.

Vtipnú poznámku ľudia ocenili chabým smiechom a rozhovorili sa. Noc sa skončila. Ledva prenikajúce svetlo nebolo príliš povzbudivé, ale aspoň o niečo lepšie ako dlhé hodiny pred svitaním, ktoré práve uplynuli.

Augie si znovu kľakol k svojmu spacáku a započúval sa. Pravidelné pochrapkávanie mu na perách vyčarilo úsmev. Možno sa o ňu obával zbytočne. Povedal si, že niektorí ľudia prežijú – možno aj celkom dobre – vďaka láskavosti cudzích. Aj mladá žena, ktorá práve sladko spala aj so svojím bábätkom v jeho spacom vaku, je možno jednou z nich.

Zišlo mu na um, že on a Janice Crayová by sa mohli pri rozličných prihlasovacích pultoch predstaviť ako pár.

Ak to urobia, prítomnosť bábätka nevyvolá dojem nezodpovednosti, ale skôr spoločného odhodlania. Nebol si tým istý, lebo veľa z ľudskej povahy mu bolo stále záhadou, ale zdalo sa mu to možné. Rozhodol sa, že ten nápad predostrie Janice, keď sa prebudí. Zistí, čo ona na to. Nemôžu tvrdiť, že sú manželia, ona nemá obrúčku a on si tú svoju pred troma rokmi navždy stiahol z prsta, ale môžu povedať, že sú... ako sa to dnes hovorí? Partneri.

Po strmom svahu z Marlborough Street stále prichádzali autá, v intervaloch pravidelných ako tikanie hodín. Onedlho sa objavia aj chodci, čo práve vystúpili z prvého ranného autobusu. Augie si bol skoro istý, že tie začínajú premávať o šiestej. Pre hustú hmlu bolo z prichádzajúcich áut vidieť len reflektory a neurčité tienisté siluety striehnuce za predným sklom. Keď niektorí šoféri uvideli, aký veľký dav tam už čaká, znechutene sa zvrtli, ale väčšina šla ďalej, mierila k tomu málu voľných parkovacích miest a zadné svetlá im hasli.

Vtedy si Augie všimol siluetu auta, ktoré sa ani nezvrtlo, ani nepokračovalo k vzdialenému okraju parkoviska. Vedľa nezvyčajne jasných reflektorov svietili aj žlté hmlovky.

Halogénové svetlá, pomyslel si Augie. To je Mercedes-Benz. Čo robí majiteľ takého auta na veľtrhu práce?

Možno je to starosta Kinsler, zišlo mu na um, prišiel predniesť prejav v Klube ranných vtáčat. Poblahoželať im k podnikavosti, k starej dobrej americkej sebestačnosti. Ak áno, pomyslel si Augie, tak prísť v mercedese – hoci aj starom – je nevkusné.

Postarší chlapík v rade pred Augiem (Wayne Welland, teraz prežívajúci záverečné okamihy svojej pozemskej existencie) poznamenal: „Je to mercedes? Vyzerá to ako mercedes.“

Augie otvoril ústa a chcel povedať áno, jasné, že áno, človek si predsa nepomýli predné reflektory medveďa, a vtedy šofér auta, ktorý bol hneď za neurčitou siluetou, stisol klaksón – dlho, netrpezlivo zatrúbil. Halogény zablýskali ešte jasnejšie, vykrojili v nehybných hmlových kvapôčkach žiarivé biele kužele a auto poskočilo dopredu, akoby ho ten netrpezlivý klaksón poštípal do zadku.

„Hej!“ zvolal prekvapený Wayne Welland. Bolo to jeho posledné slovo.

Auto zrýchlilo presne na mieste, kde bol dav uchádzačov o prácu najhustejší, a vrazilo dnu cez pásku ZÁKAZ VSTUPU. Niektorí sa pokúsili ujsť, ale podarilo sa to len tým vzadu. Tí, čo boli bližšie k dverám – pravé ranné vtáčatá –, nemali šancu. Vrážali do stĺpikov, prevracali ich, zamotávali sa do pásky, odrážali sa jeden od druhého. Dav sa v rozrušených vlnách zmietal hore-dole. Tí starší a nižší spadli a boli ušliapaní.

Augieho prudko odhodilo doľava, potkol sa, nespadol, no sácali ho dopredu. Do lícnej kosti tesne pod pravým okom mu vrazil mávajúci lakeť a tú stranu zorného poľa mu zaplavili pestré hviezdičky ako ohňostroj na Deň nezávislosti. Druhým okom videl mercedes, ako z hmly ani nie tak vychádza, ako sa z nej rodí. Veľký sivý sedan, možno SL500, ten typ s dvanástimi valcami, a teraz všetkých dvanásť kvílilo.

Augieho hodilo na kolená k spacáku, a keď sa škriabal na nohy, niekoľkokrát ho kopli – do ruky, do pleca, do krku. Ľudia vrieskali. Počul ženský výkrik: „Bacha, bacha, on nebrzdí!“

Zo spacáku vystrčila hlavu Janice Crayová a zmätene žmurkala. Znovu mu pripomenula plachého krtka, čo vystrkuje hlavu z kopčeka. Vlastne krticu s neskutočne rozstrapatenými vlasmi.

Po štyroch sa hrabal dopredu, ľahol si na spacák, na ženu a dieťa v ňom, akoby ich tým mohol ochrániť pred dvojtonovým výdobytkom nemeckého automobilového priemyslu. Ľudia kričali, ale ten zvuk sa takmer úplne stratil v blížiacom sa reve motora veľkého sedanu. Ktosi Augieho mohutne tresol po hlave, ale on to sotva pocítil.

Stihol si pomyslieť: Chcel som Ružu šáronskú pozvať na raňajky.

Stihol si pomyslieť: Možno strhne volant.

To ešte mohla byť ich šanca, pravdepodobne ich jediná. Zdvihol hlavu, aby sa presvedčil, či sa to deje, a obrovská čierna pneumatika mu pohltila zorné pole. Cítil, ako mu ženina ruka zviera predlaktie. Stihol dúfať, že malá ešte spí. A potom už nestihol nič.

DETEKTÍV VO VÝSLUŽBE

1

Hodges vyjde z kuchyne s plechovkou piva v ruke, posadí sa do polohovacieho kresla a položí plechovku na stolík po svojej ľavici, hneď vedľa zbrane. Je to tridsaťosmička Smith and Wesson, revolver vojenského a policajného typu. Roztržito ho potľapká, ako človek tľapká starého psa, potom zdvihne diaľkový ovládač a zapne siedmy kanál. Prišiel trochu neskôr a obecenstvo v štúdiu už tlieska.

Myslí na módu, krátku a nepodarenú, ktorá sa koncom osemdesiatych rokov zabývala v meste. Alebo by mal možno povedať, že mesto nakazila, pretože to bolo ako krátkodobá horúčka. Troje novín, čo v meste vychádzali, o tej móde na jedno leto uverejnilo úvodník. Teraz dve z nich zanikli a tretie ledva prežívajú.

Moderátor vpochoduje na scénu v elegantnom obleku, máva obecenstvu. Hodges program pozerá takmer každý pracovný deň, odkedy opustil policajný zbor, a nazdáva sa, že tento muž je na túto prácu príliš inteligentný, veď je to skoro ako potápať sa do stoky bez neoprénového obleku. Nazdáva sa, že moderátor je typ, ktorý raz spácha samovraždu a všetci jeho priatelia aj blízki príbuzní potom vyhlásia, že nemali potuchy, že by sa niečo dialo, keď ho naposledy videli, bol veselý.

Hodges opäť roztržito potľapká revolver. Je to model Victory. Starý, ale jarý. V aktívnej službe mával Glock štyridsiatku. Kúpil si ho – policajti v tomto meste si svoje služobné zbrane musia kupovať – a teraz leží v sejfe v spálni. V bezpečí. Po rozlúčke s policajným zborom z neho vybral náboje, zamkol ho a odvtedy sa naň nepozrel. Nemá záujem. Ale tridsaťosmičku si obľúbil. Jednak k nej sentimentálne prilipol, jednak je v tom aj niečo viac. Revolver sa nikdy nezasekne.

A je tu prvý hosť, mladá žena v krátkych modrých šatách. Tvár má trošku prázdny výraz, ale zato telo je stobodové. Hodges vie, že niekde pod tými šatami sa nachádza tetovanie, aké vraj jednoznačne označuje šľapku. Možno aj dve alebo tri kerky. Muži v obecenstve pískajú a dupocú. Ženy v obecenstve tlieskajú slabšie. Niektoré prevracajú oči. Žiadna by nechcela, aby jej muž zízal na takéto typy.

Žena je od začiatku naštvaná. Moderátorovi oznámi, že jej frajer má decko s inou a stále za tými dvoma chodí. Ona ho miluje, ale nenávidí tú...

Nasledujúce slová réžia vypípa, ale Hodges číta zo ženiných pier vydrbanú kurvu. Obecenstvo tlieska. Hodges si odpije piva. Vie, ako to bude pokračovať. Tento program je asi taký originálny ako piatková popoludňajšia telenovela.

Moderátor ju chvíľu nechá prskať a potom uvedie... SOKYŇU! Aj tá má stobodové telo a dlhometrážne plavé vlasy. Kerku tentoraz jasne vidieť, je na členku. Pristúpi k prvej žene a povie: „Chápem tvoje pocity, ale aj ja ho milujem.“

Má toho na srdci aj viac, ale k tomu sa nedostane, lebo Stobodové telo číslo jeden sa vrhne do akcie. Niekto v zákulisí zazvoní, akoby štartoval zápas v ringu o mastnú výhru. A asi to aj tak je, uvažuje Hodges, lebo všetkým účastníkom platia honoráre, prečo by to inak robili? Dve ženy sa niekoľko sekúnd mlátia päsťami a driapu nechtami, kým ich dvaja svalovci v tričkách s nápisom OCHRANKA, čo sa dosiaľ len prizerali v úzadí, neoddelia.

Ešte chvíľu na seba vykrikujú, je to búrlivá výmena názorov na plné ústa (veľa z nej réžia opäť vypípa), moderátor sa len pasívne prizerá, tentoraz bitku začne Stobodové telo číslo dva, rozoženie sa a vypáli Stobodovému telu číslo jeden po papuli takú, že tej skoro odletí hlava. Znovu zaznie zvon. Spadnú na pódium, škriabu sa, tlčú a plieskajú, šaty sa im úspešne vyhŕňajú. Obecenstvo vyvádza ako zmyslov zbavené. Chlapci z ochranky znovu trhajú bojovníčky od seba a moderátor skočí medzi ne, hovorí tónom, ktorý je na povrchu upokojujúci, ale pod tým skôr provokačný. Dve ženy prisahajú lásku neprítomnému mužovi, vychrstnú si tie vyznania navzájom do tváre. Moderátor povie, že po krátkej prestávke program pokračuje, a potom sa objaví céčková herečka s tabletkami na chudnutie.

Hodges si znovu odpije piva a vie, že nezvládne ani polovicu plechovky. Je to smiešne, lebo keď bol ešte poliš, takmer sa stal alkoholikom. A keď mu pijatika zničila manželstvo, usúdil, že už ním je. Pozbieral všetku silu vôle a ovládol ten zlozvyk. Dal si slovo, že po štyridsiatke môže piť, koľko mu hrdlo ráči – čo bolo dosť prekvapujúce číslo, keďže päťdesiat percent policajtov v tomto meste odchádzalo do výslužby po dvadsaťpäťke a sedemdesiat percent po tridsiatke. Lenže hoci Hodgesovi už štyridsiatka odbila, alkohol ho prestal zaujímať. Zopárkrát sa donútil opiť, len aby zistil, či to ešte dokáže, a veru to dokázal, ale zároveň sa ukázalo, že v opitosti sa necíti o nič lepšie ako triezvy. Vlastne o niečo horšie.

Šou pokračuje. Moderátor hovorí, že má ešte ďalšieho hosťa, a Hodges vie, o koho pôjde. Aj obecenstvo to vie. Od nedočkavosti šteká ako pes na reťazi. Hodges zdvihne otcovu zbraň, nazrie do hlavne a vráti búchačku na miesto vedľa televízneho programu.

Z pravej strany pódia sa vynára muž, o ktorého vedú dve stobodové telá taký zúrivý boj. Človeku je jasné, ako bude vyzerať, ešte kým hrdo nenastúpi, a aha, je to on: pracuje na benzínke alebo nosí škatule v sklade pri nejakom diskonte, možno je to chlapík, ktorý vám minule v servise umyl auto (a zle). Je chudý, bledý, s čiernymi vlasmi sčesanými do čela. Na sebe má plátenné nohavice a krikľavú zelenožltú kravatu, ktorá ho škrtí tesne pod vyčnievajúcim ohryzkom. Spod nohavíc mu vykúkajú špicaté semišové čižmy. Bolo jasné, že tie ženy majú kerky, a je jasné aj to, že tento chlap má megavtáka, že strieka semeno mocnejšie ako lokomotíva a rýchlejšie ako guľka vystrelená z hlavne, a že poctivá panna, ktorá si sadne na záchod, nad ktorým pred chvíľou onanoval, otehotnie. A budú to zrejme dvojčatá. Na tvári má mierne drzý úsmev cool chlapíka v dobrej nálade. Jeho vysnená práca? Doživotný invalidný dôchodok. Onedlho zazvoní zvon a ženy sa opäť pustia do seba. Neskôr, keď si vypočujú jeho táraniny, pozrú jedna na druhú, prikývnu a vrhnú sa spoločne naňho. Tentoraz ochrankári vyčkajú trochu dlhšie, lebo práve túto záverečnú bitku chce obecenstvo v štúdiu aj pred obrazovkami vidieť: ako sliepky uďobú kohúta.

Tá krátka a naničhodná móda z konca osemdesiatych rokov – infekcia – sa nazývala bitky bezďákov. Nápad skrsol v hlave toho či tamtoho génia, a keď sa ukázal ziskový, chytili sa ho zo traja či štyria ďalší podnikavci, aby to ešte vyladili. Robilo sa to takto: zaplatili dvom šupákom tridsať dolárov, aby sa na vopred dohodnutom mieste a v určenom čase pobili. Hodges si najlepšie spomínal na asfaltové priestranstvo za jedným ufúľaným striptízovým klubom s názvom Bam Ba Lam kdesi na východnom konci. Len čo boli dohodnutí šampióni, začala sa propagácia, v tých časoch ešte len ústna (lebo široké využívanie internetu bolo hudbou budúcnosti), a od divákov sa vyberalo dvadsať dolárov na hlavu. Tých hláv bolo na zápase, ktorý Hodges a Pete Huntley z úradnej moci zastavili, vyše dvesto, väčšinou uzatvárali stávky a navzájom sa mlátili ako žito. Boli tam aj ženy, niektoré vo večerných šatách a ovešané šperkmi, dívali sa, ako sa tí dvaja vymletí trhani na seba vrhajú, bijú sa, kopú, padajú, vstávajú a nesúvislo vyvreskujú. Dav sa smial, tlieskal a povzbudzoval súperov.

Tento program je taký istý, ibaže akciu podfarbujú tabletky na chudnutie a poisťovne, takže Hodges predpokladá, že zápasníci (nič iné nie sú, hoci moderátor ich vytrvalo oslovuje „hostia“) si odnesú o niečo viac ako tridsať babiek a flašku čuča. A niet tu ani policajtov, ktorí by zápas prerušili, veď je rovnako legálny ako lotéria.

Keď sa táto časť programu skončí, nastúpi nemilosrdná sudkyňa v talári, známa svojou typickou netrpezlivou samoľúbosťou. Ledva potláča zlosť, no predsa si vypočuje stránky tohto malicherného sporu. Nasleduje tučný psychológ, ktorý svojich hostí rozplače (volá to „prelomiť stenu popierania“), a ak sa niektorý pokúsi spochybniť jeho metódy, vyzve ho na odchod. Hodges si pomyslí, že tučný psychológ si svoje metódy možno osvojil pri pozeraní starých výcvikových videí KGB.

Hodges hltá tieto farebné televízne sračky každý týždeň popoludní, usadený v polohovateľnom kresle a s otcovou zbraňou – ktorú ocko nosieval ako pochôdzkar – na stolíku pri sebe. Zakaždým ju niekoľkokrát zdvihne a nazrie do hlavne. Skúma zrakom tú okrúhlu tmu. Už sa stalo, že si ju aj zasunul do úst, len tak, aby zistil, aké to je, keď človeku nabitá zbraň leží na jazyku a mieri na podnebie. Usudzuje, že si chce na ten pocit zvyknúť.

Keby som dokázal piť, mohol by som to odložiť, pomyslí si. Mohol by som to odložiť najmenej o rok. A ak by som to odkladal dva roky, to nutkanie by ma možno aj prešlo. Možno by som sa pustil do záhradkárstva, pozorovania vtákov, dokonca do maľovania. Aj Tim Quigley sa dole na Floride pustil maľovať. V dome dôchodcov, plnom starých policajtov. Podľa všetkého sa to Quigleymu naozaj páčilo, dokonca nejaké obrazy predal na umeleckom festivale vo Venice. Teda až kým ho neranila mŕtvica. Po mŕtvici preležal osem či deväť mesiacov v posteli, celú pravú polovicu tela mal ochrnutú. Tim Quigley musel maľovanie zavesiť na klinec. A potom zhasol. A bolo.

Zvon znovu ohlasuje zápas a obe ženy sa, ako inak, vrhajú na chudého chlapíka so šialenou kravatou, len sa tak nalakované nechty blýskajú a hrivy vejú. Hodges opäť siahne po zbrani, ale sotva sa jej dotkne, keď začuje štrngot poštovej štrbiny na dverách a plesnutie zásielky na dlážke v chodbe.

V týchto časoch e-mailov a facebooku mu už do schránky nehádžu nič dôležité, ale aj tak vstane. Prezrie si poštu a otcovu tridsaťosmičku si nechá na neskôr.

2

Keď sa Hodges vráti do kresla s kôpkou pošty, moderátor voľného ringu sa lúči a sľubuje divákom kanála TV Land, že zajtra uvidia trpaslíkov. Nekonkretizuje, či pôjde o duchovnú, alebo telesnú malosť.

Vedľa polohovateľného kresla sú dve plastové nádobky na odpad, jedna na vratné fľaše a plechovky, druhá na bežné smeti. V smetiach sa ocitne obežník z Walmartu, ktorý sľubuje NÁVRAT NÍZKYCH CIEN, ponuka pohrebného poistenia adresovaná NÁŠMU OBĽÚBENÉMU SUSEDOVI, oznam, že všetky dévedečká budú v obchode Discount Electronix len týždeň za polovičnú cenu, prosba o „láskavé venovanie svojho hlasu“ chlapíkovi, ktorý sa uchádza o voľné miesto v mestskej rade, vytlačená na pohľadnicovom formáte. Je tam aj fotka kandidáta, podľa Hodgesa vyzerá ako doktor Oberlin, zubár, ktorý ho v detstve desil. Dostal aj obežník zo supermarketu Albertsons. Ten si však Hodges odloží (dočasne zakryje otcov revolver), lebo je plný zľavových kupónov.

Posledná zásielka vyzerá na normálny list – a dosť hrubý – vložený v obálke úradného formátu A10. Je adresovaná detektívovi Williamovi Hodgesovi (vo výslužbe) na Harper Road 63. Adresa odosielateľa chýba. V ľavom hornom rohu, kam sa zvyčajne píše, svieti už druhý smajlík dnešnej pošty. Akurát tento tu nie je žmurkajúci smajlík Walmartu ohlasujúci nízke ceny, ale e-mailový emotikon s tmavými okuliarmi a vycereným chrupom.

To mu niečo pripomenie, a nie je to nič dobré.

Nie, pomyslí si Hodges. Nie.

No predsa roztrhne obálku rýchlo a prudko, až z nej vypadnú štyri strojopisné strany – nie sú skutočne naklepané na stroji, len vytlačené z počítača fontom, ktorý strojopis verne napodobňuje.

Milý detektív Hodges! znie oslovenie.

Naslepo mávne rukou, zrazí na dlážku reklamný obežník zo supermarketu Albertsons, prstami precupitá po revolveri, a ani si to neuvedomí, zdrapí diaľkový ovládač.

Stlačí gombík vypínania ako spúšť, umlčí nemilosrdnú sudkyňu uprostred karhania a sústredí sa na list.

3

Milý detektív Hodges!

Dúfam, že sa nenahneváte, keď Vás takto oslovím, hoci ste už 6 mesiacov vo výslužbe. Mám pocit, že ak si svoje tituly môžu ponechať aj v dôchodku neschopní sudcovia, predajní politici a hlúpi vojenskí velitelia, rovnaký meter by sa mal uplatniť aj na jedného z najoceňovanejších policajtov v dejinách mesta.

Nech ste teda ďalej detektívom Hodgesom!

Pane (ďalšie oslovenie, ktoré si zaslúžite, pretože ste pravým rytierom Rádu odznaku a búchačky), píšem Vám z mnohých dôvodov, ale musím začať tým, že Vám zablahoželám k rokom služby, ktorých bolo dohromady 40 a 27 z nich ste strávili ako detektív. Časť zo slávnostnej rozlúčky som videl v televízii (verejný kanál Dvojka, zdroj, ktorý mnohí prehliadajú) a čírou náhodou viem, že potom sa konal aj večierok v hoteli Raintree Inn pri letisku.

Stavím sa, že to bola skutočne slávnostná rozlúčka!

Na nijakom podobnom „mecheche“ som sa rozhodne nikdy nezúčastnil, ale pozerám v telke dosť seriálov o policajtoch, a hoci som si istý, že mnohé predkladajú veľmi fiktívny obraz „policajtského osudu“, v niekoľkých sa vyskytli takéto rozlúčkové večierky (Newyorskí policajti, Oddelenie vrážd, The Wire – Špina Baltimoru atď.) a chcel by som si myslieť, že sú to PRESNÉ zobrazenia spôsobu, ktorým sa rytieri Rádu odznaku a búchačky rozžehnávajú so svojimi spolubojovníkmi. Myslím, že to tak aj je, lebo som v najmenej dvoch knihách od Josepha Wambaugha našiel „scény z rozlúčkových večierkov“, a boli podobné. On vie, o čom píše, pretože tak ako Vy je to detektív vo výslužbe.

Predstavujem si balóny zavesené pod stropom, veľa pijatiky, oplzlých rečí a veľa, preveľa spomínania na staré časy a staré prípady. Pravdepodobne sa púšťa hlasná a veselá muzika a možno „otŕča vnady“ aj jedna či dve striptérky. Prednesené prejavy sú pravdepodobne omnoho vtipnejšie a pravdivejšie ako tie, čo odzneli na „oficiálnej rozlúčke s potentátmi“.

Ako mi to ide?

Nie zle, pomyslel si Hodges. Vôbec nie zle.

Podľa mnou získaných údajov ste počas detektívnej služby rozlúskli doslova stovky prípadov, medzi nimi mnohé, ktoré novinári (Tedom Williamsom označení za rytierov klávesnice) nálepkujú ako „ostro sledované“. Chytili ste vrahov, lúpežné gangy, podpaľačov i násilníkov. V jednom článku (uverejnenom tak, aby sa časovo zhodoval s Vašou rozlúčkou) sa Váš dlhoročný partner (detektív 1. stupňa Peter Huntley) o Vás vyjadril, že sa vyznačujete „rešpektovaním pravidiel a zároveň intuitívnou genialitou“.

Milý kompliment!

Ak je pravdivý, a ja si myslím, že je, už Vám je teraz iste jasné, že patrím k tej hŕstke ľudí, ktorých ste nechytili. Popravde, som človek, ktorého novinári nazvali

a) Joker

b) klaun

c) vrah s mercedesom

Osobne dávam prednosť poslednej prezývke.

Nepochybne ste do vyšetrovania „vložili všetko“, no, žiaľ (pre Vás, nie pre mňa), zlyhali ste. Viem si predstaviť, detektív Hodges, že ak niekedy existoval páchateľ, ktorého ste skutočne chceli chytiť, je to muž, čo vlani doslova preoral dav čakajúci na veľtrh práce pred City Center, osem ľudí zabil a omnoho viac ich zranil.

(Musím povedať, že v tom som prekonal aj svoje najodvážnejšie očakávania.) Pomysleli ste na mňa, keď Vám na oficiálnej rozlúčke odovzdávali tú plaketu? Pomysleli ste na mňa, keď Vaši spolubojovníci z Rádu odznaku a búchačky rozprávali príhody o (tu iba hádam) zločincoch, ktorí boli prichytení pri čine, alebo o smiešnych kanadských žartíkoch, ktorých bola svedkom stará dobrá policajná stanica?

Stavím sa, že áno!

Musím Vám povedať, že to bola zábava.

(Teraz som úprimný.) Keď som „dupol na pedál“ a s mercedesom chudery pani Olivie Trelawneyovej vpálil do toho davu, „stál mi“ ako ešte nikdy v živote! A myslíte, že mi srdce bilo rýchlosťou 200 úderov za minútu? „To mi verte!“

Aj tu bol smajlík s tmavými okuliarmi.

Poviem Vám čosi, čo je skutočne „od zdroja“, a ak sa chcete zasmiať, len smelo do toho, lebo je to vlastne celkom smiešne (hoci to podľa mňa zároveň dokazuje moju opatrnosť). Mal som nasadený kondóm! Takzvanú gumu! Lebo som sa obával spontánnej ejakulácie a z nej pochádzajúcej DNA! Nuž, nedošlo k tomu, ale odvtedy som mnohokrát masturboval a pri tom som myslel na to, ako sa pokúšali ujsť a nemohli (boli tam napchatí ako sardinky), ako vystrašene všetci vyzerali (to bolo strašne smiešne) a ako ma hodilo dopredu, keď do nich auto „zaoralo“. Tak mocne, že sa mi zasekol pás. Pánabeka, to bolo vzrúšo!

Ak mám povedať pravdu, nevedel som, čo sa presne stane. Šancu, že ma chytia, som odhadoval na 50 ku 50. Ale som „bláznivý optimista“ a chystal som sa skôr na úspech než na zlyhanie. Kondóm je informácia priamo od zdroja, ale stavím sa, že vaše forenzné oddelenie (pozerám aj CSI) bolo ukrutne sklamané, keď v klaunskej maske neobjavilo žiadnu DNA. Určite si tam povedali: Dopekla! Ten prefíkaný páchateľ musel mať pod maskou nasadenú sieťku na vlasy!

A to som aj mal! Navyše som masku vymyl BIELIDLOM!

Ešte stále si pripomínam nárazy, ktoré som cítil, keď som ich zrážal, ten praskot a to, ako sa auto rozhojdalo na perách, keď prechádzalo po telách. Nič tak človeku nedodá pocit moci ako dvanásťvalcový medveď! Keď som sa v novinách dočítal, že jednou z mojich obetí bolo aj bábätko, zaradoval som sa! Vyhasiť taký mladý život! Len si predstavte, čo všetko mohlo zažiť, všakže? Patricia Crayová, odpočívaj v pokoji! Aj mamku som dostal! Jahodový džem v spacáku! Vzrušujúce, čo? Rád myslím aj na muža, ktorý prišiel o ruku, a ešte radšej na tých dvoch, čo ochrnuli. Muž len od pása nadol, ale Martine Stoverová sa stala klasickou „hlavičkou na paličke“! Nezomreli, ale zrejme to ľutujú! Čo Vy na to, detektív Hodges?

Teraz si zrejme myslíte: „Čo to tu máme za chorého, zvrhlého perverzáka?“ Ani sa Vám nečudujem, ale to je diskutabilné. Myslím, že veľmi veľa ľudí by s potešením spravilo to čo ja, a presne preto majú radi knihy a filmy (a v dnes dokonca televízne programy), v ktorých sa zobrazuje Mučenie a Mrzačenie atď., atď., atď. Jediný rozdiel je, že ja som to naozaj urobil. Lenže nie preto, že som šialený (v akomkoľvek zmysle tohto slova). Preto, lebo som presne nevedel, aký bude ten experiment, len to, že bude totálne vzrušujúci a poskytne mi „spomienky na celý život“, ako sa hovorí. Väčšine ľudí ešte v ranom detstve obujú olovené čižmy a oni ich potom nosia až do smrti. SVEDOMIE, tak sa tie olovené čižmy volajú. Ja nijaké nemám, takže sa môžem vznášať vysoko nad hlavami Stáda normálnych. A keby ma boli chytili? Nuž, keby to bolo priamo tam, keby sa bol mercedes pani Trelawneyovej zasekol alebo niečo také (hoci vyzeral výborne udržiavaný, takže šanca nebola vysoká), dav by ma bol možno roztrhal na kusy, ja som s touto možnosťou od začiatku počítal a len to znásobilo moje vzrušenie. No nemyslel som si, že to naozaj spravia, lebo väčšina ľudí sú ovce a ovce nežerú mäso. (No, asi by ma boli trochu zbili, ale ja bitku znesiem.) Pravdepodobne by ma boli zatkli a postavili pred súd, kde by som sa bol vyhovoril na nepríčetnosť. Možno dokonca som nepríčetný (tá myšlienka mi rozhodne zišla na um), ale je to zvláštna odroda nepríčetnosti. Tak či tak, minca dopadla hlavou hore a ja som vyviazol.

Pomohla mi hmla!

Teraz k niečomu, čo som tiež videl, tentoraz vo filme. (Nepamätám si jeho názov.) Bol raz jeden sériový vrah, ktorý bol veľmi bystrý a spočiatku ho policajti (jedného hral Bruce Willis, ešte keď mal trochu vlasov) nemohli chytiť. Tak Bruce Willis povedal: „Urobí to znovu, lebo sa neovládne, a skôr či neskôr sa dopustí chyby. Vtedy ho chytíme.“

Aj ho chytili!

V mojom prípade, detektív Hodges, to nie je pravda, pretože nemám najmenšie nutkanie urobiť to znovu. V mojom prípade raz naozaj stačilo. Mám spomienky a sú jasné ako jarné ráno. A, samozrejme, ešte to, ako sa ľudia báli aj potom, lebo si boli istí, že to spravím znovu. Pamätáte sa, koľko verejných zhromaždení zrušili? Nebola to až taká psina, ale bolo to „tres amusant“.

Tak vidíte, obaja sme vo výslužbe.

Keď už o tom hovorím, ľutujem jedno: že som nemohol prísť na Váš rozlúčkový večierok v Raintree Inne a predniesť prípitok, pán detektív. Naozaj ste do toho vložili všetko. Samozrejme, aj detektív Huntley, ale ak sú papiere a internetové informácie o jeho a Vašej kariére pravdivé, Vy ste boli prvá liga a on zostane naveky béčkom. Som presvedčený, že prípad sa stále nachádza medzi otvorenými a že Huntley z času na čas staré správy vyťahuje a študuje, ale nikam sa tak nedostane. Myslím, že to viete aj Vy.

Smiem na záver vyjadriť mierne znepokojenie?

V niektorých televíznych seriáloch (aj v jednej z Wambaughových kníh, aspoň myslím, ale mohla byť aj od Jamesa Pattersona) nasleduje po veľkom večierku s balónmi, popíjaním a hudbou smutná záverečná scéna. Detektív odíde domov a zistí, že bez odznaku a búchačky jeho život stratil zmysel. Tomu rozumiem. Keď sa nad tým zamyslíte, čo je smutnejšie ako starý rytier vyslúženec? No, tak či onak, detektív sa nakoniec zastrelí (svojím služobným revolverom). Pozrel som si to na internete a zistil som, že také niečo sa nevyskytuje len vo vymyslených príbehoch. Naozaj sa to stáva!

Medzi vyslúženými policajtmi je extrémne vysoké percento samovrážd!!

Vo väčšine prípadov nemajú policajti, ktorí takto smutne skončia, príbuzných, čo by rozpoznali varovné príznaky. Mnohí sú tak ako Vy rozvedení. Mnohí majú dospelé deti, čo žijú ďaleko od nich. Myslím na Vás, osamoteného vo Vašom dome na Harper Road, detektív Hodges, a robím si čoraz väčšie starosti. Aký život Vám zostáva, keď je už „vzrušenie lovca“ minulosťou? Často pozeráte televíziu? Pravdepodobne áno. Viac pijete? Možno. Plynú vám hodiny pomalšie, pretože sa Vám vyprázdnil život? Trpíte nespavosťou? Uf, dúfam, že nie.

No obávam sa, že je to predsa len tak!

Pravdepodobne potrebujete koníčka, aby ste mali čo robiť a nemuseli rozmýšľať o „tom jedinom, ktorý unikol“, omieľať si v hlave, že ma nikdy nechytíte. Bola by veľká škoda, keby ste celú svoju kariéru začali považovať za stratu času, lebo chlapík, ktorý zabil toľkých nevinných, Vám „prekĺzol pomedzi prsty“.

Bol by som nerád, keby ste začali myslieť na svoju zbraň.

No Vy na ňu myslíte, však?

Dovoľte mi zakončiť posledným odkazom od „toho jediného, ktorý unikol“. Ten odkaz znie:

POJEB SA, TY CHUDÁK.

To nemyslím vážne!

S preveľkou úctou

Váš

vrah s mercedesom

Pod tým sa vyškieral ešte jeden smajlík.

A ešte nižšie:

P. S.: Prepáčte to s pani Trelawneyovou, ale keď tento list odovzdáte detektívovi Huntleymu, povedzte mu, aby sa neunúval s prezeraním fotografií, ktoré polícia urobila na jej pohrebe. Zúčastnil som sa na ňom, ale len vo svojej predstavivosti. (A moja predstavivosť je veľmi silná.)

P. P. S.: Chcete sa so mnou spojiť? Poskytnúť mi „spätnú väzbu“? Nazrite Pod Debbin modrý dáždnik. Dokonca som vám pripravil užívateľské meno: „zabiakkermit19“. Možno Vám neodpoviem, ale „človek nikdy nevie“.

P. P. P. S.: Dúfam, že Vás tento list rozveselil!

4

Hodges zostane sedieť tam, kde je, dve minúty, štyri minúty, šesť, osem minút. Úplne nehybne. Vruke drží list apozerá nareprodukciu odAndrewa Wyetha, visí nastene. Konečne odloží stránky nastolík vedľa kresla azdvihne zdlážky obálku. Poštová pečiatka pochádza ztohto mesta, čo ho neprekvapuje. Jeho korešpondent mu chce oznámiť, že je blízko. Je to súčasť výsmechu. Ako by jeho korešpondent povedal, patrí to...

Patrí to kzábave!

Nové chemické látky apočítačové skenovacie postupy dokážu zpapiera sňať kvalitné odtlačky prstov, no Hodges vie, že ak tento list odovzdá forenzným technikom, nenájdu naňom nijaké odtlačky okrem tých jeho. Tento chlap je šialený, ale jeho sebahodnotenie – prefíkaný páchateľ– je absolútne správne. Akurát napísal pachateľ, ato až dvakrát. Anavyše...

Počkať, počkať.

Čo tým myslíš, že ho odovzdáš?

Hodges vstane, prejde koknu aj slistom apozrie von naHarper Road. Mladá Harrisonová prefrčí okolo namopede. Naozaj je nataké vozenie primladá, nech už zákon hovorí, čo chce, ale aspoň má nahlave prilbu. Prehrmoce tadiaľ dodávka sozmrzlinou, vteplom počasí odposledného zvonenia až dosúmraku premáva potejto strane mesta. Prevrčí tadiaľ čierny smartík. Žena zavolantom má všedivejúcich vlasoch natáčky. Ale je to vôbec žena? Mohol by to byť aj muž vparochni ašatách. Natáčky by boli dokonalý detail, nie?

Chce, aby si si to myslel.

Nie. Nie celkom tak.

Nie to. Takto. Samozvaný vrah smercedesom (ibaže sa tak nenazval sám, naozaj mu tú prezývku vymysleli noviny atelevízne správy) chce, aby uvažoval takto.

Je to zmrzlinár!

Nie, je to muž vsmarte prezlečený zaženu!

Kdeže, je to chlapík, čo šoféruje auto stekutým propánom. Alebo mestský zriadenec, kontrolór parkovacích lístkov!

Ako sa dá roznietiť takáto paranoja? Dobré je nenápadne naznačiť, že viete viac ako len adresu bývalého detektíva. Viete, že je rozvedený, aaspoň naznačíte, že má niekde dieťa alebo deti.

Pohľad mu padol natrávnik aHodges si všimol, že by ho bolo treba pokosiť. Ak čím skôr nepríde Jerome, pomyslí si, budem mu musieť zavolať.

Dieťa alebo deti? Nič si nenahováraj. On dobre vie, že moja bývalá sa volá Corinne amáme jedno dospelé dieťa, dcéru Alison. Vie, že Allie má tridsať abýva vSan Franciscu. Pravdepodobne vie aj to, že meria meter šesťdesiatsedem ahráva tenis. Je to voľne dostupné nasieti. Tak ako dnes všetko.

Jeho ďalším krokom by malo byť odovzdanie listu Petovi aPetovej novej partnerke Isabelle Jaynesovej. Zdedili tú záležitosť smercedesom tak ako aj zopár ďalších nedoriešených kúskov, keď to Hodges vzdal. Niektoré prípady zaspia ako nečinný počítač. Tento list prebudí prípad vraha smercedesom, len to tak zafičí.

Vduchu sleduje dráhu listu.

Zpoštovej štrbiny nadlážku. Zdlážky kpolohovaciemu kreslu. Odpolohovacieho kresla sem koknu, odkiaľ teraz Hodges pozoruje poštovú dodávku, ako sa vracia, odkiaľ prišla – Andy Fenster nadnes končí. Odtiaľto dokuchyne, kde sa list ocitne vcelkom zbytočnom vrecku nadôkazový materiál, vtom type, ktorý sa dá hore pevne uzavrieť, pretože staré zvyky sú silné. Potom kPetovi aIsabelle. OdPeta kforenzným technikom nakompletnú dilatáciu akyretáž, atam absolútnu zbytočnosť toho uzavierateľného igelitového vrecka dokáže: nula odtlačkov, nula vlasov, nulové stopy akejkoľvek DNA, papier predávaný pobalíkoch vkaždom papiernictve akancelárskych potrebách pocelom meste a – vneposlednom rade – štandardná laserová tlač. Možno zistia, naakom type počítača list vznikol (tým si nie je istý, lebo opočítačoch veľa nevie, akeď má sosvojím nejaký problém, obráti sa naJeroma, ktorý je, našťastie, poruke), aak áno, vyjde ztoho buď Macintosh, alebo PC. Trikrát hurá.

Zforenzného oddelenia sa list vráti Petovi aIsabelle, tí nepochybne zvolajú presne také idiotské kolokvium polišov, aké vídate vkrimiseriáloch naBBC ako Luther alebo Hlavný podozrivý (tie má psychopatický korešpondent pravdepodobne rád). Kolokvium bude kompletné, aj sbielou tabuľou afotografickou zväčšeninou listu, ba hádam aj slaserovým ukazovadlom. Aj Hodges sleduje niektoré britské krimiseriály aScotland Yard podľa neho nikdy nepočul, že dobrého veľa nebýva.

Policajné kolokvium dosiahne len jedno jediné aHodges je presvedčený, že presne to ten psychopat chce: vprítomnosti desiatich alebo dvanástich detektívov je zákonité, že existencia listu sa dostane douší tlači. Psychopat asi klame, keď tvrdí, že necíti potrebu zopakovať svoj zločin, ale jedným si je Hodges absolútne istý: chýba mu ten pocit, keď je vsprávach.

Natrávniku rastú púpavy. Je najvyšší čas zavolaťJeromovi. Trávnik sem, trávnik tam, Hodgesovi chýba ten chalan. Je fajn.

Aešte niečo. Aj keby psychopat neklamal anaozaj necítil potrebu spáchať ďalšiu masovú vraždu (je to nepravdepodobné, ale nie vylúčené), stále ho extrémne zaujíma smrť. Podtext listu už ani nemôže byť jasnejší. Odbachni sa. Už otom aj tak rozmýšľaš, tak sprav ďalší krok. Čírou náhodou je to ten úplne posledný.

Videl ma, ako sa pohrávam sotcovou starou tridsaťosmičkou?

Videl ma, ako si ju zasúvam doúst?

Hodges musí priznať, že je to možné – nikdy mu ani naum nezišlo stiahnuť žalúzie. Vovlastnej obývačke mal pocit bezpečia, ako hlupák, veď hocikto môže mať ďalekohľad. Alebo ho možno uvidel Jerome. Jerome, keď sa hrnul pochodníku kdverám, aby sa ho spýtal, či má preňho robotu, čo vyslovoval ako robottu.

Lenže keby ho Jerome pristihol prizábavkách sostarým revolverom, nasmrť by sa vystrašil. Niečo by iste povedal.

Naozaj pán Mercedes masturbuje, keď myslí nato, ako zrážal tých ľudí?

Zatie roky vpolicajnom zbore videl Hodges všeličo, očom by sa nerozprával snikým, kto to nevidel tiež. Atieto hnusné spomienky ho viedli kpresvedčeniu, že jeho korešpondent možno omasturbácii hovorí pravdu, tak ako istotne hovorí pravdu osvojom nedostatku svedomia. Hodges sa kdesi dočítal, že naIslande sa nachádzajú aj také hlboké studne, že keď donich hodíte kamienok, nikdy nezačujete šplechot. Niektorí ľudia majú také duše. Záležitosti ako zápasy bezďákov sú len napolceste dolu takou studňou.

Vráti sa ksvojmu polohovateľnému kreslu, otvorí zásuvku vstole avytiahne znej mobil. Navoľné miesto vloží tridsaťosmičku azatvorí zásuvku. Stlačí rýchlu voľbu napolicajnú stanicu, ale keď sa ho recepčná opýta, kam má jeho hovor prepojiť, Hodges vyhŕkne: „Ach, dopekla. Pomýlil som sa, stlačil som nesprávny gombík namobile. Prepáčte, že som vás vyrušil.“

„Nevyrušili ste ma, pane,“ odpovie avhlase jej počuť úsmev.

Nezavolá, ešte nie. Zatiaľ nič nepodnikne. Potrebuje si to premyslieť.

Potrebuje si to naozaj, naozaj dobre premyslieť.

Hodges sedí apozerá natelevízor, ktorý je prvý raz podlhých mesiacoch vpracovné popoludnie vypnutý.

5

Vten večer sa odvezie naNewmarket Plaza anaje sa vthajskej reštaurácii. Obslúži ho osobne pani Buramuková. „Dávno sme vás tu nevideli, pán Hodges.“ Vysloví to ako pán Hačis.

„Odkedy som vdôchodku, varím si sám.“

„Ja vám uvarím. Oveľa lepšie.“

Keď znovu ochutná jej tom jam gang, uvedomí si, že má plné zuby svojich napoly surových hamburgerov ašpagiet somáčkou zkonzervy. Ajej sang kaja fug tog mu pripomenie, že má plné zuby kokosového koláča značky Pepperidge Farm. Keby som už nikdy nezjedol ani kúsok kokosového koláča, pomyslí si, môj život by nebol onič chudobnejší azomrel by som šťastný. Kjedlu vypije dve plechovky piva Singha aje to najlepšie pivo, aké pil odrozlúčkového večierka vRaintree Inne, ktorý prebehol presne tak, ako písal pán Mercedes: bola tam ešte aj tá striptérka, čo „otŕčala vnady“. Aj všetko ostatné.

Pritajil sa pán Mercedes niekde vzadu vtej miestnosti? Ako vravieva vačica vkomikse: „Je to možné, potkanček, je to možné.“

Ponávrate domov sa znovu posadí dopolohovateľného kresla avezme doruky list. Vie, aký musí byť nasledujúci krok – ak ho teda neodovzdá Petovi Huntleymu –, no vie aj to, že ho neurobí, ak sa poriadne neposilní. Tak položí list dozásuvky natridsaťosmičku (naigelitové vrecko sa rovno vykašlal) adonesie si ďalšie pivo. Vchladničke má iba Ivory Special, miestnu značku, ale chutí rovnako dobre ako Singha.

Keď je popive, Hudges zapne počítač, otvorí si Firefox anaťuká „PodDebbiným modrým dáždnikom“. Opis podlinkom neznie veľmi konkrétne: Sociálna stránka, kde si zaujímaví ľudia vymieňajú zaujímavé názory. Ísť tam, nejsť, uvažuje, potom počítač vypne. Nie, ani toto. Dnes večer nie.

Dopostele chodieval neskoro, lebo to znamenalo menej hodín, počas ktorých by sa aj tak len prevaľoval apremieľal si vhlave staré prípady astaré chyby, no dnes si ľahne zavčasu avie, že zaspí takmer okamžite. Je to úžasný pocit.

Jeho posledná myšlienka predtým, ako zaspí, sa týka záveru jedovatého listu odpána Mercedesa. Pán Mercedes chce, aby spáchal samovraždu. Hodgesovi prebehne hlavou, čo by si pomyslel, keby vedel, že práve poskytol tomuto bývalému rytierovi Rádu odznaku abúchačky dôvod naživot. Aspoň naistý čas.

Potom sa ho už zmocní spánok. Odspí bezprestávky ahlboko šesť hodín, potom ho zobudí mechúr. Došmátra sa dokúpeľne, vymočí sa doposlednej kvapky avráti sa dopostele, kde prespí ešte tri hodiny. Keď sa prebudí, šikmo cezokno prúdi svetlo avtáky švitoria. Zamieri dokuchyne apripraví si poriadne raňajky. Keď natanier, už plný slaniny ahrianok, prikladá dve natvrdo uvarené vajcia, prekvapene zmeravie.

Niekto si tu spieva.

Je to on.

6

Len čo je riad zraňajok vumývačke, zájde dopracovne, aby tam rozpitval ten list. Už to robil najmenej dvadsaťkrát, ale nikdy nie sám, ako detektív mal vždy pomocníka vPetovi Huntleym apredPetom dvoch iných partnerov. Väčšinou analyzovali výhražné listy odexmanželov (akde-tu aj odexmanželky). Tie nepredstavovali nijaký hlavolam. Boli aj vydieračské listy, či už šlo openiaze, alebo opovesť. Jeden bol odúnoscu, ktorý žiadal chabé aneoriginálne výkupné. Atri – vlastne štyri, ak počíta aj ten odpána Mercedesa – poslali spriznaním vrahovia. Dva znich boli jednoznačne výmysly. Jeden možno bol amožno nebol odsériového vraha, ktorého volali Mýtnik Joe.

Ačo tento? Je pravý alebo nie? Pravdivý či vymyslený?

Hodges otvorí zásuvku vstole, vyloví znej zápisník avytrhne list stýždeň starým zoznamom potravín, ktoré treba kúpiť. Potom zpohára započítačom vytiahne guľôčkové pero. Najskôr sa zamyslí nadinformáciou okondóme. Ak ho mal chlapík naozaj nasebe, tak si ho aj odniesol... ale to dá rozum, nie? Nakondómoch zostávajú nielen stopy semena, ale aj odtlačky prstov. Hodges zvažuje ďalšie detaily – ako sa pás zasekol, keď chlapík vrazil dodavu, ako sa mercedes hojdal, keď prechádzal potelách. To určite nebolo vnovinách, ale pisateľ si to aj tak mohol vymyslieť. Dokonca napísal...

Hodges preletí očami poliste aaha, je to tu. Amoja predstavivosť je veľmi silná.

No boli tam dva detaily, ktoré si nemohol vymyslieť. Dva detaily, ktoré predmédiami utajili.

Nastránku dostĺpčeka podotázku JE PRAVÝ? napíše: SIEŤKA NAVLASY, BIELIDLO.

Pán Mercedes si sieťku odniesol sosebou, tak ako si odniesol kondóm (stále navtáku, ak si ho tam vôbec navliekol), ale Gibson zforenzného bol presvedčený, že tam sieťka bola, lebo pán Mercedes im zanechal masku klauna akjej gumenému povrchu sa neprilepil ani jediný vlas.

Aj smrad bielidla, čo zabíja DNA apripomína chlórované bazény, bol nepopierateľný. Určite ho použil veľa.

Lenže nejde len otieto dva detaily. Ide oto všetko. Otú sebaistotu. Niet tu ani stopy pohabkaní. Zaváha, potom napíše: TOTO JE ON. Znovu zaváha. Potom prečiarkne ON anamiesto toho doplní: TEN SVINIAR.

7

Už je to dávno, odkedy uvažoval ako policajt, aešte dávnejšie, odkedy takú prácu aj robil – špeciálnu forenznú robotu, ktorá si nevyžaduje kamery, mikroskopy ani extra chemikálie –, ale keď sa už donej pustil, rýchlo si všetko pripomenie. Začne sériou titulkov.

JEDNOVETOVÉ ODSEKY.

VERZÁLKY.

VEĽA ÚVODZOVIEK.

KVETNATÉ FRÁZY.

NEZVYČAJNÉ SLOVÁ.

VÝKRIČNÍKY.

Tu sa zarazí, poklopká si perom pospodnej pere aznovu si prečíta celý list odoslovenia Milý detektív Hodges! až poDúfam, že Vás tento list rozveselil! Potom napapier, ktorý sa zapĺňa, pripíše ešte dve slová.

POUŽÍVA BEJZBALOVÉ METAFORY, MOŽNO JE TO FANÚŠIK.

VYZNÁ SA VPOČÍTAČOCH (MENEJ AKO 50 ROKOV?).

Dvoma poslednými bodmi si ani zďaleka nie je istý. Športové metafory sú už dnes bežné, najmä medzi politikmi, anafacebooku aj natwitteri sa už často vyskytujú osemdesiatnici. Sám Hodges možno využíva len dvanásť percent zpotenciálu svojho macintosha (ako tvrdí Jerome), ale to neznamená, že patrí kväčšine. Človek však niekde začať musí aokrem toho list pôsobí mladistvým dojmom.

Natúto prácu mal vždy nadanie aoveľa viac než dvanásť percent znej zabezpečuje intuícia.

PodNEZVYČAJNÉ SLOVÁ si poznačil takmer dvanásť príkladov ateraz dva znich zakrúžkuje: spolubojovníci a spontánna ejakulácia. Vedľa pripíše meno: Wambaugh. Pán Mercedes je hovädo, ale bystré asčítané. Má širokú slovnú zásobu anerobí gramatické chyby. Hodges si vie predstaviť, čo by nato povedal Jerome Robinson: „Človeče, počítačová kontrola pravopisu. To je hádam jasné, nie?“

Jasné, jasné, dnes vie každý užívateľ textového programu pravopis najednotku, ale pán Mercedes napísal Wambaugh, nie Wombough či dokonca Wombow, hoci podľa výslovnosti by mohol. Už skutočnosť, že nezabudol ani nato nemé gh, naznačuje pomerne vysokú inteligenčnú úroveň. List odpána Mercedesa možno nie je literárna klasika, ale píše oveľa lepšie než autori dialógov vseriáloch ako NCIS alebo Kosti.

Absolvent domácej školy, štátnej školy, alebo samouk? Nie je to jedno? Možno je, možno nie je.

Hodges si nemyslí, že ide osamouka, to nie. Jeho štýl je príliš... aký?

„Expanzívny,“ oznámi prázdnej izbe, ale je vtom ešte niečo viac. „Orientovaný napublikum. Ten chlapík píše preiných. Učil sa sinými žiakmi. Apísal prenich.“

Chatrná dedukcia, ale podporujú ju určité ozdôbky – tie KVETNATÉ FRÁZY. Musím začať tým, že Vám zablahoželám, píše. Doslova stovky prípadov, píše. A – až dvakrát – Pomysleli ste namňa. Hodges dostával nastrednej zangličtiny jednotky, navysokej dvojky aspomína si, ako sa takýto jazykový prostriedok nazýva: anafora. Predstavuje si pán Mercedes, že jeho list uverejnia vnovinách, bude cirkulovať pointernete asistou zdráhavou úctou ho odcitujú vsprávach, čo ošiestej dáva štvrtý kanál?

„Nabetón si to predstavuješ,“ povie Hodges. „Občas si čítaval predtriedou svoje slohové práce. Apáčilo sa ti to. Páčilo sa ti byť stredobodom pozornosti. Však? Keď ťa nájdem – ak ťa nájdem –, zistím, že si bol rovnako dobrý angličtinár ako ja.“ Pravdepodobne aj lepší. Hodges si nespomína, že by bol anaforu niekedy použil, iba ak by to spravil náhodou.

Lenže vmeste sú štyri štátne stredné školy abohviekoľko súkromných. Nehovoriac už osúkromných internátnych školách, nadstavbových školách aoKatolíckej univerzite svätého Júdu. Veľa kôp sena, vktorých sa môže ukryť ihla namočená dojedu. Ak vôbec chodil doškoly tu anie vMiami či Phoenixe.

Navyše je úskočný. List je plný falošných odtlačkov – zvýraznené frázy ako olovené čižmy, frázy vúvodzovkách, hojné využívanie výkričníkov, prierazné jednovetové odseky. Keby mal pán Mercedes poskytnúť ukážku textu, nijaký ztýchto štylistických prostriedkov by nepoužil. Hodges to vie srovnakou istotou, sakou pozná svoje nešťastné krstné meno, to prvé zdvoch: volá sa Kermit ako rozprávkový žabiak Kermit, zabiakkermitl9.

Ibaže...

Tento somár nie je taký bystrý, ako sa nazdáva. List takmer určite obsahuje dva skutočné odtlačky prstov, jeden rozmazaný ajeden jasný ako deň.

Rozmazaným odtlačkom je jeho vytrvalé písanie čísloviek numericky, nie slovne. 27, nie dvadsaťsedem, 40 namiesto štyridsať. Detektív 1. stupňa, nie detektív prvého stupňa. Je tam niekoľko výnimiek (napísal ľutujem jedno, nie ľutujem l), ale Hodges sa nazdáva, že sú to tie, ktoré potvrdzujú pravidlo. Čísla by tiež mohli byť len kamuflážou, toľko vie, ale je dosť vysoká šanca, že pán Mercedes si ich len neuvedomuje.

Keby som ho posadil dovýsluchovej miestnosti číslo štyri aprikázal mu napísať vetu Štyridsať zlodejov ukradlo osemdesiat snubných prsteňov... ?

Žiaľ, K. William Hodges sa už nikdy viac neocitne vovýsluchovej miestnosti, ani vtej štvrtej, ktorá bola jeho obľúbenou – vždy si myslel, že mu nosí šťastie. Iba ak by ho prichytili, ako sa zabáva stouto starou záležitosťou, avtom prípade by sa poľahky našiel nanesprávnej strane kovového stola.

Tak dobre. Dovýsluchovej miestnosti dostane toho chlapa Pete. Pete alebo Isabelle, alebo obaja. Podich dozorom napíše 40 zlodejov ukradlo 80 snubných prsteňov. Čo potom?

Potom ho požiadajú, aby napísal Policajti chytili páchateľa ukrytého vbočnej uličke. Lenže slovo páchateľ by mali iba zahuhlať. Pretože pán Mercedes si napriek talentu napísanie slohov myslí, že ten, kto sa dopustil zločinu, je pachatel. Možno si dokonca nie je istý, či to slovo neznie pachatel.

Hodgesa by to ani neprekvapilo. Až navysokej škole sa dozvedel, že sa hovorí kaleráb, nie kareláb. Videl tú zeleninu písomne pomenovanú vrozličných knihách, ale jeho myseľ to akosi odmietala zaznamenať. Jeho matka hovorievala Kermit, zjedz ten kareláb, akeďže to musela viackrát zopakovať, lebo jemu kaleráb nechutil, utkvelo mu to.

Keď ťa nájdem, spoznám ťa, cukríček, pomyslí si Hodges. To slovo si napíše tlačeným písmom, zakrúžkuje ho znovu aznovu, akoby ho obkľučoval.

Budeš ten somár, ktorý píše pachatel namiesto páchateľ.

8

Prejde sa okolo bloku, aby si vyčistil hlavu, pozdraví sa sľuďmi, sktorými sa už dlho nezdravil. Vniektorých prípadoch aj celé týždne. Pani Melbournová pracuje vzáhrade, akeď ho uvidí, pozve ho nakúsok koláča.

„Robím si ovás starosti,“ nadhodí, keď už sedia vjej kuchyni. Má jasný spýtavý pohľad kravy, ktorá si prezerá nedávno zrazenú veveričku.

„Ťažko sa mi zvyká nadôchodok.“ Odpije si kávy. Je nanič, ale poriadne horúca.

„Niektorí ľudia si naň nezvyknú nikdy,“ prikývne apremeria si ho tými jasnými očami. Vovýsluchovej miestnosti číslo štyri by uspela, pomyslí si Hodges. „Najmä tí, ktorí mali predtým stresovú prácu.“

„Spočiatku som bol trochu vykoľajený, ale už sa mi darí lepšie.“

„To rada počujem. Stále prevás pracuje ten milý černoško?“

„Jerome? Áno.“ Hodges sa usmeje. Ktovie, ako by zareagoval Jerome, keby vedel, že oňom niekto vtejto štvrti uvažuje ako omilom černoškovi. Pravdepodobne by vyceril zuby, zaškeril sa oducha kuchu avyhlásil: Milospani má pravdu! Jerome ajeho robotta. Už teraz sa chystá naHarvard. Vtom horšom prípade naPrinceton.

„Fláka sa,“ povie pani Melbournová. „Ten váš trávnik je nejaký prerastený. Ešte kávu?“

Hodges súsmevom odmietne. Nanič káva je nanič, aj keď je horúca.

9

Azase je doma. Nohy mu príjemne brnia, hlavu má plnú čerstvého vzduchu, vústach pachuť, akoby žul noviny zvtáčej klietky, ale mozog vytúrovaný odkofeínu.

Ide nastránku mestských novín aotvorí si niekoľko článkov omasakre predCity Center. To, čo hľadá, nie je vprvom článku uverejnenom podhororovými titulkami jedenásteho apríla roku Pána 2009, ani voveľa dlhšom texte vnedeľnom vydaní zdvanásteho apríla. Je to vpondelkových novinách: záber navolant vopustenom vražednom aute. Zhnusený titulok: MYSLEL SI, ŽE TO BUDE VTIPNÉ. Uprostred volantu je nalogu firmy Mercedes-Benz prilepený žltý smajlík. Ten stmavými okuliarmi avycerenými zubami.

Tá fotografia naštvala veľa policajtov, lebo detektívi, čo vyšetrovali prípad – Hodges aHuntley –, požiadali médiá, aby ikonku smajlíka nezverejňovali. Editor, ako si Hodges pamätá, sa podlízavo ospravedlňoval. Komunikačný šum, tvrdil. Už sa to nestane. Sľubujem. Čestné skautské.

„Haha, vraj omyl,“ penil vtedy Pete. „Mali záber, ktorý im mohol nafúknuť ten ich chudorľavý náklad ako steroidy, tak sa navšetko vysrali apoužili ho.“

Hodges si novinovú fotku zväčšuje, až kým vyškerená žltá tvár nezaplní celý monitor. Znak šelmy, pomyslí si, vštýle dvadsiateho prvého storočia.

Tentoraz číslo, ktoré stlačí narýchlej voľbe, nie je narecepciu, ale rovno naPetov mobil. Jeho bývalý partner zdvihne podruhom zazvonení. „Nazdar, starec. Ako je vdôchodku?“ Znie to naozaj potešene aHodges sa usmeje. Prihlásia sa aj výčitky svedomia, ale ani raz mu nezíde naum, že by to mal nechať tak.

„Fajn,“ odpovie, „ale smútim zatvojím tučným červeným ksichtom.“

„To ti tak verím. Ak áno, tak sme vIraku vyhrali.“

„Prisahámbohu, Peter. Čo keby sme zašli naobed akus reči? Vyber podnik aja ťa pozývam.“

„Znie to lákavo, ale už som jedol. Čo tak zajtra?“

„Mám plný diár, Obama sa kumne chystá nakonzultácie oštátnom rozpočte, ale hádam sa mi podarí zopár termínov presunúť. Že si to ty.“

„Trhni si nohou, Kermit.“

„Mám si trhnúť nohou, keď to tebe ide otoľko lepšie?“ Ich prekáračky sú ako stará pesnička sprostým textom.

„Čo povieš naDeMasiov podnik? Tam sa ti vždy páčilo.“

„Hej, vyhovuje. Napoludnie?“

„Platí.“

„Aurčite máš čas nastarého blázna, ako som ja?“

„Billy, ani sa ma nemusíš pýtať. Mám priviesť aj Isabelle?“

Radšej nie, ale odpovie mu: „Ak chceš.“

Niečo zich pracovnej telepatie asi ešte stále funguje, lebo Pete pokrátkej odmlke dodá: „No, tentoraz si môžeme dať aj pánsku jazdu.“

„Ako chceš,“ prehodí Hodges, ale uľavilo sa mu. „Teším sa.“

„Aj ja. Som rád, že si sa ozval, Billy.“

Hodges zloží aešte chvíľu hľadí navycereného smajlíka. Zaberá celú počítačovú obrazovku.

10

Večer sedí vosvojom polohovateľnom kresle apozerá správy ojedenástej. Vbielom pyžame vyzerá ako obézny duch. Cezrednúce vlasy sa mu mäkko ligoce pokožka hlavy. Hlavnou témou správ je únik ropy Deepwater Horizontu vMexickom zálive, ropa tam stále strieka. Moderátor správ hovorí, že sú ohrozené tuniaky modro-plutvé aže priemysel spracujúci mäkkýše vLouisiane je možno nacelú generáciu vyradený. Islandská sopka stále chrlí popol (jej meno sa moderátorovi podarí vybrblať asi ako Íjafilkul) akomplikuje transatlantickú leteckú dopravu. VKalifornii sa policajti chvália, že konečne dosiahli prelom vovyšetrovaní prípadu sériového vraha zvaného Spiaca smrť. Mená sa neuvádzajú, ale podozrivý (pachateľ, pomyslí si Hodges) je údajne „upravený avýrečný Afroameričan“. Hodges si pomyslí, že teraz by mohli dostať ešte Mýtnika Joea. Nehovoriac už oUsámovi bin Ládinovi.

Narad príde počasie. Teplo, jasno aslnečno, sľubuje rosnička. Najvyšší čas vytiahnuť plavky.

„Teba by som rád videl vplavkách, moja,“ zamrmle Hodges adiaľkovým ovládačom vypne televízor.

Vytiahne zozásuvky otcovu tridsaťosmičku, cestou dospálne znej vyberie náboje avloží ju dosejfu ksvojmu glocku. Posledné dva alebo tri mesiace sa myšlienkami natridsaťosmičku „Viktorku“ pohrával ako posadnutý, ale dnes večer ju takmer bezmyšlienkovite zamkne. Myslí naMýtnika Joea, ale vlastne už ani nie, Mýtnik

Joe je problém niekoho iného. Tak ako Spiaca smrť, ten výrečný Afroameričan.

Je aj pán Mercedes Afroameričan? Teoreticky je to možné – nikto nevidel nič okrem masky klauna, trička sdlhými rukávmi ažltých rukavíc navolante –, ale Hodges sa nazdáva, že skôr nie. Boh vie, že vtomto meste je dosť černochov schopných vraždiť, ale treba mať namysli smrtiacu zbraň. Štvrť, kde žila matka pani Trelawneyovej, je prevažne bohatá aprevažne belošská. Černocha, ktorý sa motá okolo zaparkovaného Mercedesu SL500, by si tam všimli.

Ehm. Pravdepodobne by si ho všimli. Ľudia vedia byť zarážajúco nevšímaví. No skúsenosť priviedla Hodgesa kpresvedčeniu, že bohatí ľudia sú oniečo všímavejší ako americký priemer, najmä keď ide oich drahé hračky. Nepovedal by, že sú paranoidní, ale...

Ale hovno, pravdaže sú. Bohatí ľudia vedia byť štedrí, ešte aj tí spolitickými názormi, odktorých človeku mrzne krv vžilách, vedia byť štedrí, ale väčšina znich verí vštedrosť podľa vlastných predstáv apodňou (ani nie tak veľmi hlboko) sa stále trasú, že im niekto ukradne darčeky azmastí narodeninovú tortu.

Amohol by byť upravený avýrečný?

Pričistení zubov si Hodges pomyslí: DeMasiova reštika. Pete sa chce najesť uDeMasia.

Má si vziať glock? Alebo Viktorku? Viktorka je menšia.

Obušok mu postačí. Malá poistka vznačne rizikovej časti mesta.

Súsmevom zaspí.

11

Prečo by to neurobila?