Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Mandy Baggot: Opravdově, šíleně, řecky

Vydání první

Copyright © Mandy Baggot 2015

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2018 jako svou 2159. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Truly, Madly, Greekly, vydaného nakladatelstvím Bookouture, an Imprint of StoryFire Ltd.

Český překlad © 2018 Zuzana Selementová

Odpovědný redaktor Jiří Chodil

Korektorka Daniela Čermáková

Ilustrace na obálce © 2018 Martina Černá

Přebal a vazba © 2018 Martina Černá

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0790-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0791-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2018

Mandy Baggot

Opravdově, šíleně, řecky

Mojí spřízněné duši, muži, který mě poprvé vzal

na Korfu, a jedinému člověku, který vždycky věřil

v moje sny, ať už byly sebebláznivější!

Tohle je pro Vás, pane Božský.

Kapitola 1

Sedí v letadle. Letí na dovolenou. Ellen Brooksová se znovu nadechla. Musí relaxovat. Musí dýchat pomalu. Méně tantricky, víc podle sukhásany. Pomalu… pomalu…

Letadlem otřásla turbulence. Ellen zprudka otevřela oči a snažila se znovu získat duševní rovnováhu. Jak se to jen stalo? Jak se jí život zvrtnul, že se dostala od finančního poradenství a úspěšných jednání, o nichž se stále psalo v odborném časopise Daňový poradce, až k tomu, že teď musela počítat pozpátku, aby se uklidnila?

Zmizel snad každý kousek jejího bývalého já ve vteřině, kdy už si nemohla dovolit nóbl boty? Lodičky od slavného designéra Louboutina jí chyběly ještě víc než dobré víno. Měla z toho prakticky absťák.

Ellen přiložila obě dlaně na opěradlo sedadla před sebou, zavřela oči a čekala. Soustředění. Sebedůvěra. Představuj si, že jsi strom.

Nebylo to k ničemu. Její mysl byla vzdálená klidu asi tak, jak si spousta lidí myslela, že byl Neil Armstrong daleko od Měsíce. Potřebovala profesionální pomoc nebo osobně Paula McKennu, proslulého kouče a hypnotizéra. Nic z toho si nemohla dovolit. Hypnóza ale rozhodně patřila k jejímu seznamu věcí, které by chtěla zkusit, než umře. Patřil k nim taky trek po Andách a projížďka na dvojkolce segway. Až se dá dohromady. Až se vrátí zpátky do hry a překoná fázi, kdy si připadá jako kus hadru na podlahu. Což se zatím nezdálo vůbec pravděpodobné. Ani zdaleka ne.

Znovu otevřela oči a podívala se z okénka. Teď byla tady, letěla nad jakýmisi evropskými horami, tisíce metrů vysoko ve vzduchu, mířila za sluncem, mořem a allinclusive porcemi všeho možného, ale přesto si nebyla schopná představit nic jiného než svůj pracovní stůl. Stůl, u něhož často tajně pracovala přesčas. Stůl, kde si četla knihu 50 způsobů, jak se vyrovnat s hyperventilací.

Největší stůl v celé budově, vybavený tolika kancelářskými potřebami jako to největší papírnictví ve městě a obtížený dokumenty, které nestihla vyřídit. Navíc se zamčenou zásuvkou, skrývající všechna její tajemství.

Až donedávna nikdy žádná tajemství neměla. Ještě před pár měsíci byla relativně při smyslech. To se ještě nezapletla do věcí, do nichž být rozhodně zapletená neměla. Před sebou měla narýsovanou kariéru, její budoucnost byla jasně nalinkovaná. Teď se však všechno zhroutilo. Nikdy neměla v povaze bouřit se proti řádu a překračovat pravidla. Toužila vlastnit věci a tvrdě pracovala. Odhodlání a houževnatost byly vždycky jejími silnými stránkami. Až do dne, kdy si nedala pozor a prostě na to dojela.

Další nepříjemný pohyb s ní hodil do strany. Další turbulence. Ellen si přiložila ruce k tepajícím spánkům a začala si je masírovat. Napadlo ji, že zapomněla něco dopsat do poznámek, které nechala v kanceláři na dobu svojí dovolené. Nemohla si však vzpomenout, co to bylo.

„Až k tobě přijedou se servírovacím vozíkem, objednej mi něco alkoholickýho. Cokoliv, ale ne cider, protože z toho mám větry!“

Poklid byl pryč. Ellen si vzdychla. Byla to jedině vina její sestry Lacey, že teď seděla v tomhle letadle.

„Jablka se se mnou neshodnou,“ pokřikovala Lacey. „Dávají tu taky panáky?“

Ellen se přikrčila a omluvně se zadívala na paní, sedící vedle Lacey.

Lacey se měla vdávat. Sice až příští rok, ale svatba v dnešní době vyžaduje dlouhodobé plánování s takovým předstihem, že i gregoriánský kalendář má co dělat, aby s ním udržel krok. Sestra vláčela Ellen po panských sídlech, hradech, zámcích a kostelech tak dlouho, dokud sama nepochopila, že jediným způsobem, jak si na svůj velký den zajistit slunce a modrou oblohu, je uspořádat svatbu v cizině.

Zvoleným ostrovem se stal Rhodos, ale jen do chvíle, kdy jí padla do ruky výpravná brožura hotelu Blue Vue v Agios Spyridos na Korfu.

Lesklé stránky byly plné malebných obrázků s pohledy na albánské hory nad azurovým mořem a na písčité pláže, i detailů prostřených stolů, vyzdobených bougainvilleami. A pak tam byla taky jedna fotka, o které Lacey mluvila pořád dokola.

„Vdáváš se na plošině v moři. Vlastně úplně ve vodě, Ellie. No dobře, tak teda na vodě, no. Víš, jako že ‚splyneš s oceánem‘.“

„Jako třeba velryba?“ zeptala se Ellen.

Po té fotce s vodní plošinou, s cestou poházenou květy a s pohledem na uličku s olivovníky se Rhodos stal pouze mlhavou vzpomínkou a za místo, kde si Lacey s Markem řeknou své „ano“, byl jednohlasně zvolen hotel Blue Vue na Korfu. Nabídnutá ochutnávka zafungovala skvěle.

Paní McGoldricková . Tak na ni zapomněla ve svých poznámkách. Nóbl, náročná a totálně otravná dáma. Třeba by ještě mohla rychle poslat esemesku Milovi, svému asistentovi. Dají se vůbec z letadla posílat textovky? Klid. Uklidni se. Představuj si, že jsi loďka, s níž pohupuje moře.

Ellen se nadechla, zakroužila rameny a narovnala se. Nejsem nespolehlivá. Mohla bych pracovat i pro premiéra, kdyby chtěl.

„Mohla bys mi podat taky nějaký zobání?“ zahulákala Lacey.

Ellen pevně sevřela víčka. Být pohromadě s tímhle nevěstosaurusem bylo to poslední, co potřebovala. Otočila hlavu a zadívala se na Lacey. V uších měla zastrčená sluchátka, listovala posledním číslem bulvárního časopisu Heat. Vlasy, čerstvě odbarvené na platinovou blond, jí ležely na ramenou, už teď opálených díky řadě pobytů v soláriu. Místo hluboké frustrace, kterou čekala, ji zalila vlna lásky. Proč by si měla stěžovat? Bylo na ní, aby to překousla. Lacey nikoho jiného neměla.

„Ale ne ty křupky, co smrdí jako ryba,“ zahalekala znovu Lacey.

„Lacey!“

„Copak?“

„Tišeji!“

Lacey zavrtěla hlavou. „Takhle přece moji muziku rozhodně slyšet nemůžeš!“

„Myslela jsem tvůj hlas.“

Takhle to chodí, když máte mladší nevlastní sestru a ani jedna z vás nemá matku, o kterou by se mohla opřít. Ellen se radši zase věnovala pohledu z okénka. Matka zemřela po „rutinní“ operaci a z jejího otce Ala se zničehonic stal vdovec. Al osamělý život nenáviděl a taky ho nezvládal, i když se o Ellen snažil postarat co nejlépe. O sedm let později se znovu oženil s Margarette, z níž se vyklubalo něco jako Zlá královna. Uběhlo devět měsíců a na svět přišla Lacey. Nevlastní setra, která okusovala Elleniny nejoblíbenější hračky a blinkala na všechno ostatní.

Než Lacey oslavila druhé narozeniny, Margarette utekla za jiným mužem a Al byl znovu sám. Teď už ale se dvěma dcerami. Ellen objela prstem rámeček okénka. Ne, jejich táta byl sice ochotný svatbu zaplatit, ale nikdo od něj nemohl čekat, že by ji sám organizoval. Jediné, na čem trval, byla hostina v pravém britském stylu a spousta písniček od Elvise na karaoke. A proto veškerý dohled nad plánovanou svatbou ležel na Elleniných ramenou.

„Přála byste si něco?“ otázala se letuška.

Ellen opět otevřela oči a snažila se vzpomenout, co to Lacey vlastně chtěla.

„Dva džiny s tonikem a něco na zub, prosím.“

„Ne, džin ne!“ vykřikla Lacey.

„Tak jednou džin s tonikem a pivo.“

„Pivo taky ne, jestli je v plechovce!“

„Omlouvám se. Takže jeden džin s tonikem, křupky, bílé víno a amnestii za vraždu v evropském vzdušném prostoru.“

„Už to nemáme daleko,“ odpověděla letuška s chápavým úsměvem.

„Ne, už to bude trvat jenom sedm nocí a dvě hodiny a pětačtyřicet minut jízdy autobusem.“ Zprudka otevřela lahvičku s džinem.

„Mají tady aspoň nějakou čokoládu?“ zavolala Lacey.

Kapitola 2

Jani vstal a po těle mu stékala křišťálově čistá voda. Kapky a stříbrné pramínky si hledaly cestu po hrdle a ramenou a mířily níž. Dnes byl další žhavý den a slunce teprve před chvilkou zmizelo za obzorem ostrova.

Otřel si vodu z hrudi přes břicho dolů. Sledoval, jak mizí a dopadá zpátky do bazénu. Přejel si rukama krátce přistřižené vlasy a vychutnal si ten pocit, když si je trochu pocuchal. Na vteřinu mohl zapomenout, dlouze se nadechnout a nechat všechno zklidnit. Ale pak ho jako pokaždé bodnutí reality znovu vrátilo do přítomnosti. Potřásl hlavou. Aspoň tady v bazénu zažíval nějaký pocit klidu. Voda mu přinášela úlevu od denního žáru i od hord dovolenkářů, kteří zaplnili každé místo. Tady se mohl uvolnit, zamyslet se a v duchu probrat všechno, co se stalo. Tak hrozně bolavé srdce. Znovu zůstat sám bez všeho, co předtím znal. Tentokrát mu zůstala jen hořká slova a neblahé vzpomínky. Proč to špatné pokaždé překryje to dobré? Samozřejmě měl i lepší vzpomínky, kdysi tam bývala i spousta radosti. K těm časům se chtěl teď upnout. Tyto vzpomínky mu dodávaly sílu. Právě z nich vycházely i jeho sny.

Vytáhl se nad okraj bazénu, setřásl vodu ze špiček prstů a zadíval se na shluk pestrobarevných domů přímo před sebou.

Už to byly dva měsíce, co sem přijel, ale pořád si ještě úplně nezvykl. Korfu i hotel pro něho znamenaly mnohem víc než jen práci. Z domova prostě jen neodjel, unikl. Tady měl začít jeho nový život.

Sebral z lehátka ručník a důkladně se osušil. Jsi k ničemu. Zavrtěl hlavou a připomněl si, jak nenáviděl město a život, v němž se tehdy zasekl. Jeho jedinou volbou byl útěk. Někdy prostě jiným způsobem druhou šanci nedostanete.

„Kolik je hodin? Vypadá to, že je tu všechno zavřený,“ povykovala Lacey zplna hrdla.

Přijely právě před chvílí. Lacey okukovala prosklené průčelí hotelu Blue Vue a pátrala po známkách života a na Ellen zůstalo, aby přitáhla ke vchodu všechny tři kufry. Jak jste jednou projektový manažer, už vám to nikdy nikdo neodpáře.

Ještě před několika měsíci přesně tím taky byla a dost jí to šlo. Byla slečna Cílevědomá, slečna Ctižádostivá a dělala si plány na vlastní účetnickou firmu. Účetnictvím se daly vydělat spousty peněz. Šlo o dobrou, solidní a zaručenou budoucnost. Nerozhazovala peníze za módní trendy ani za kosmetiku a péči o tělo, utrácela je jedině tehdy, když to vyžadovala práce. Ne že by se o módu nezajímala vůbec, jen prostě nebyla jako Lacey.

„Mám úděsný hlad. Myslíš, že nám dají něco k jídlu?“ zeptala se Lacey. Jednou rukou se opírala o dveře, na té druhé si zkontrolovala čas na hodinkách.

„Lacey, jsou tři hodiny ráno.“

„Kvůli kebabu bych klidně vraždila.“

„Mluv trošku tišeji, Lacey,“ zafuněla Ellen, jak táhla jeden kufr po rampě nahoru a hned vyrazila dolů pro druhý.

„V té brožuře píšou drink na uvítanou a já bych teď teda fakt nějakej ten drink uvítala. Ta jízda busem byla teda něco. Jednu chvíli jsem si už myslela, že to máme za sebou. Slyšela jsi, jak ty brzdy kvílely, když jsme málem sjeli do tý strže?“ zeptala se Lacey a přehodila si vlasy přes jedno rameno.

„Měla jsem puštěný iPhone.“ Popravdě poslouchala motivační přednášku, ale nechtělo se jí to přiznat. Ellen zvedla Laceyin kufr a cítila, jak jí přitom vzadu na krku stéká čúrek lepkavého potu. „Přiložíš taky ruku k dílu, nebo se bojíš, že by sis zlomila nehet?“

„Nemáš tušení, jak mě ty akrylové nehty omezují. Potřebuju do svatby ověřit, jak dlouho vydrží.“ Lacey zatlačila na dveře hotelu z chromu a ze skla.

„Svatba přece bude až příští rok.“

„Jo, já vím, ale do té doby musím vyzkoušet ještě pětadvacet dalších designů. Jdu nás přihlásit na recepci. Za pultem tam sedí nějaká ženská a vypadá, že by potřebovala něco dělat. Podej mi naše papíry.“ Lacey natáhla ruku s dokonalou manikúrou.

Ellen pustila nejtěžší ze sestřiných kufrů a zapátrala v kabelce po dokumentech. Podala jí je a Lacey na svých neonově zbarvených espadrillkách s deseticentimetrovými podpatky odklopýtala k recepci.

Ellen se podívala na hodinky. Kolik tak může být v Británii? Něco po půlnoci. Zavolat Milovi ani nikomu jinému ohledně paní McGoldrickové teď nemůže. Bude to muset počkat na ráno – na opravdové ráno –, prostě až nebude tma. To už se snad nebude cítit jako třicítka na pokraji nervového zhroucení, ale jako někdo, kdo si vyrazil na dovolenou. Tohle je její šance, aby se vzpamatovala a dala dohromady. Musí z toho všeho vyjít lepší a naprosto zdokonalená – jako vylepšený počítačový program.

„Madam.“ Zvučný hluboký mužský hlas ji přiměl otočit se.

Ellen polkla. Muž stál těsně za ní v celé výšce sto osmdesáti centimetrů. Nehledě na noční žár měl na sobě džínsy a šedivé tričko, které mu všechno hezky obepínalo. To, co bylo vidět z kůže, bylo opálené. Silná hnědá předloktí mu spočívala u boků, hluboké véčko pleti ve výstřihu přitahovalo její pohled. Sáhl na ucho jednoho kufru.

„Ne, děkuju vám.“ Slova jí spěšně vyklouzla ze rtů, zatímco se snažila zavazadlo od něj odtáhnout. O tomhle už přece četla. Jasná technika na odvrácení pozornosti. Jak z něj jenom na vteřinu spustí oči, bafne její kabelku.

„Prosím, počkám na vás,“ pokusil se Jani ještě jednou. Znovu položil ruku na zavazadlo.

Ta ženská je blázen. Ještě nikdy se nemusel s nikým přetahovat o kufr. Dovolenkáři byli obvykle celí nadšení, že po dlouhém letu a další cestě autobusem mohli svá zavazadla někomu předat. Tahle osoba ale svírala držadlo kufru tak silně, že ho na druhém konci raději pustil.

„To je v pořádku, děkuju vám. Jsem tu se svojí sestrou. Už šla napřed dovnitř,“ prohlásila. Když se jí povedlo získat kufr do svého vlastnictví, ještě si omotala držadlo kabelky kolem ruky. Vypadala vynervovaně, dlouhé vlnité hnědé vlasy jí spadaly do zrudlého obličeje.

„To je v pohodě. Jen vám chci pomoci se zavazadly,“ zopakoval Jani. Zvedl druhý kufr.

„To je v pořádku. My nic nepotřebujeme. Ani já, a ani sestra.“

Zachytil napětí v jejím hlase, na okamžik se zastavil a podíval se na ni. Tak ona si myslí, že je zloděj. Že ji chce připravit o všechen majetek a zmizet s ním do noci. Aniž si to uvědomil, zavrtěl hlavou. Udělala si na něj názor během jediné minuty, stejně jako to dělali lidi doma.

I když mu v prsou bublal vztek, přiměl se promluvit klidným tónem.

„Jsem Jani z animačního týmu. Ukážu vám, kde máte pokoj.“

Zvedl druhý kufr a vydal se po schodech nahoru.

„Jůůůů, to je chlapík! Koukni, Ellie, říkala jsem ti, že je tu pořád party! Korfu nikdy nespí!“

Vzhlédl nahoru a uviděl, jak z hlavního vchodu hotelu vyšla další žena. Byla mladší, měla zářivě plavé vlasy a vysoké podpatky. Nevypadala jako někdo, kdo si sám nosí kufry. Rty měla namalované narůžovo a špulila na něj pusu.

Znovu vykročil. Zamířil vlevo kolem baru na terase. Čím dřív odvede hosty do jejich apartmá, tím dřív si bude moci jít lehnout.

Zmizel i s jejich kufry, ale zloděj to nebyl. Ne že by tak vypadal, tedy kromě náznaku strniště vousů na tvářích a ovzduší síly, které z něj vyzařovalo. Ellen mohla jen doufat, že ho neurazila, když mu dala najevo své obavy, že bude oloupena v první vteřině, co přistála na cizí půdě.

„Honem, ať ho doženeme.“ Lacey na ni mrkla. „Co se děje?“

„Ale, nic, jenom jsem nevěděla, že tu pracuje.“ Vykouzlila úsměv. „Jdeme.“ Popadla ucho od kufru a začala táhnout.

„Jsme na dovolené, ségra, koukni se trochu uvolnit. Hele, jestli tě nachytám, jak posíláš do práce textovky nebo tam voláš, tak ti zabavím mobil,“ varovala ji Lacey a dál klopýtala za mizejícím Janim.

„Takhle můžeš vyhrožovat, jedině pokud jsi schopná přežít sedm dní bez té svojí žehličky na vlasy.“

Lacey se zachechtala. „Jůůů.“

„Tak sebou hněte, dámo. Jsi poslední.“

„Tady tím se rozsvěcuje a pouští klimatizace,“ vysvětlil Jani. Všichni už vešli do apartmá Afrodíté 177. K jejich přidělenému pokoji to bylo dobrých pět minut chůze a Ellen měla co dělat, aby popadla dech. Kondice. Další ze záležitostí, které v posledních měsících dost zanedbávala. Předplatné do fitcentra byla jednou z prvních věcí, které zrušila, když se na ni začaly valit účty. Chození po schodech místo jízdy výtahem a domácí cvičení jógy podle DVD očividně nestačily. Měla se vrhnout na něco jiného. Třeba na box nebo sebeobranu. Zaútočit na Rosse fyzicky by sice jejich spor nevyřešilo, ale aspoň by se cítila lépe. Už jen pouhá představa teď zabrala.

Sledovala, jak Jani zastrčil otvírací kartu do otvoru vedle dveří. Místnost okamžitě zalilo světlo a ze tmy se tak vyloupl pětihvězdičkový luxus, jako vystřižený ze stránek reklamní brožury. Zároveň se ozval také tichý hukot klimatizace a Lacey vypískla nadšením. Pokoji vévodily dvě velké postele, uprostřed stála křesílka s malým stolkem, na nichž ve váze voněla krásná kytice lilií. U protější zdi byl toaletní stolek s osvětleným zrcadlem a vybavení pokoje dotvářely šatní skříně ze stejného dřeva.

Vpravo od dveří si Ellen všimla vchodu do velkorysé koupelny, naproti němu byly balkonové dveře, které zřejmě vedly na terasu.

Nohy ji jakoby samy nesly ke skleněnému vchodu. Odemkla kličku a otevřela obě křídla dveří. Dovnitř okamžitě vnikl závan vlhkého mořského vzduchu. Překročila práh a vdechovala vůni noci. Teplo, mořskou sůl, vůni palem. Slyšela moře, tiché šumění vln a v dálce byly vidět stovky mihotajících se světel z protilehlého pobřeží sousední Albánie. Byla na místě, v městečku Agios Spyridon na Korfu.

Ellen se vrátila zpět do pokoje a zavřela za sebou dveře.

„Snídaně je od sedmi do deseti. Oběd od půl jedné do půl třetí. A večeře od sedmi do půl desáté,“ drmolil Jani, aby už byl ze dveří.

„Děkujeme a děkujeme taky za pomoc se zavazadly.“ Ellen vytáhla z peněženky pětieurovou bankovku a podala mu ji. Výraz znechucení na jeho tváři byl zřejmý. Vlastně by asi nemohl vypadat šokovaněji, kdyby dostal ránu elektrickým paralyzérem.

„Ne, děkuju.“ Ustoupil o krok dozadu od ní i od peněz.

Určitě někde četla, že je v takových případech zvykem dávat spropitné. Zkusila to tedy znovu.

„Prosím, vím, jak jsou ty kufry těžké.“ Zatřásla před ním bankovkou a okamžitě toho zalitovala. Nepohnul ani svalem a ona tam zůstala stát s třepotající se bankovkou v ruce. Proč měla dojem, že ho urazila?

Kývl hlavou. „Aqua aerobik začíná zítra v deset. Počkám na vás.“ Otevřel dveře.

Než Ellen stačila něco dodat, odešel a s bouchnutím za sebou zavřel dveře. Při tom zvuku nadskočila a nechtěné peníze se pomalu snesly k zemi.

Lacey sebou praštila na postel, kterou si zvolila. „To je boží, že ani nechtěl prachy! Myslela jsem, že se tu teď všichni můžou kvůli penězům přerazit. Mark si ani nebyl jistý, jestli tu svatbu máme uspořádat v Řecku kvůli tomu jejich ekonomickému krachu a tak vůbec, ale já jsem mu řekla, že to určitě pomine. A vůbec, jestli to nepomine, tak se prostě vrátí zase k drachmám, nebo co to tu měli předtím, no ne? A pro nás tu bude mnohem levněji.“

„Měly bychom jít spát.“ Ellen se opět podívala na hodinky. Po pravdě řečeno sama ani nevěděla, proč mluvila o spánku. Sama spala špatně už mnoho týdnů a nečekala, že by se to tady mělo nějak zlepšit. Klimatizace v pokoji sice udrží příjemnou teplotu, ale ukolébavku zrovna nezpívá.

Lacey se posadila. „Cože? Spát? To teda ne. Koukneme se, co je v minibaru.“

Vlastně to nebyl špatný nápad.

Jani došel do svého pokoje a zadíval se na sebe do zrcadla. Vypadal unaveně a mnohem starší, než byl. Za posledních pár měsíců hodně zestárl.

Všechno by bylo jednodušší, kdyby dokázal zůstat v Brašljanu. Něco tam dokázal. Nebylo to nic velkého, ale přece jenom něco. Zaplnil prázdnotu. Byl tam pro děti, když tam jejich rodiče být nemohli. Vesničané už ho znali a důvěřovali mu. Tam jeho poctivost a schopnost tvrdě pracovat úplně stačila. Děti ho zbožňovaly a s každým rokem, který minul, jeho sebedůvěra rostla. Hraní různých her, fotbal nebo běhání po poli představovaly jednoduché radosti, které však celou komunity držely pohromadě. Nebylo to nic složitého, jen učit děti přátelství a spolupráci, poskytnout jim každý den několik hodin volnosti a radostného běhání.

Polkl. Připomněl si, jak měly zardělé tváře, když v Bulharsku zapadlo slunce. Teď už mu to připadalo všechno nesmírně vzdálené. Proč se musely plány změnit? Proč všechno zmizelo? Bojan.

Odehnal vzpomínku a místo toho se podíval na prázdnou láhev od rakije na nočním stolku, ze čtvrtiny naplněnou mincemi a bankovkami.

S tou rekreantkou neměl reagovat tak, jak reagoval, a měl si vzít těch pět euro. Šetřit peníze mu pomáhalo soustředit se na svůj cíl. Zvedl láhev a prohlédl si její obsah. Jak jen se mu mohl svět tak snadno převrátit? Byl život, který předtím vedl, opravdu skutečný, nebo šlo jen o představy, o hrady z písku?

Situace, kterou za sebou doma nechal, byla jeho vina jen napůl. Možná si nemusel vybrat, že odjede z města, ale vybral si Rajnu. Uspořádal si život v Sofii, kde se mu moc nelíbilo. Vždycky nasměroval svoje nadšení a elán na špatné věci. Příliš snadno lidem uvěřil. Přesunul láhev a posadil se na postel. Spálil se, ale získal tak cennou lekci. Už nikdy se před nikým takhle neotevře. Nikdy.

Podíval se na hodinky. Na spánek mu zbývaly pouhé tři hodiny. Zavřel oči. K tomu, kdo znovu prožívá tolik hnusných záležitostí, spánek nikdy nepřichází lehce.

Kapitola 3

Ačkoliv si šla lehnout až po čtvrté hodině ráno, Ellen se probudila už před sedmou. Vlastně ani doopravdy nespala, jenom podřimovala s očima napůl otevřenýma. Byl to ten nepříjemný stav, kdy vám víčka ztěžknou, vidíte rozmazaně, ale pak stejně nezaberete. Házela sebou a převracela se ze strany na stranu, počítala listy na liliích na stole a čekala, až konečně vyjde slunce.

Lacey ještě spala, zářivě světlé, skoro bílé vlasy měla rozhozené po polštáři. Ellen se dívala, jak sestra s otevřenou pusou oddychuje a jednou rukou svírá roh přikrývky, přesně jako to dělala, když byla ještě malá. Zachvátil ji ochranitelský pocit. Když byly mladší, často se dívala, jak Lacey spí, obzvlášť když byla nemocná. Vždycky se o ni starala, vždycky byla ta, která hleděla, aby všechno bylo, jak má. Jenom škoda, že totéž nedokázala udělat sama pro sebe.

Za krémovými lněnými závěsy se objevilo světlo a Ellen vylezla z postele. Chtěla zjistit, co uvidí z balkonu. Bude výhled jiný za dne, než byl v noci? Bude to vypadat jako v lesklé barevné brožuře? Položila dlaně na závěsy, připravená a natěšená, a chvíli vyčkávala. Zhluboka se nadechla. Ať už uvidí cokoliv, rozhodně to bude úplně jiný pohled, než jí doma nabízela okna jejího nenáviděného dvoupokojového minibytečku. A jistě to nebude ani stejné jako na Mallorce. Znovu zavřela oči. Neměla by pořád vzpomínat. Ty časy jsou prostě pryč. Musí se soustředit na přítomnost, poučit se z toho, co se přihodilo. Nesmíš se poddávat trpkosti, Ellen. Zbav se vzteku. Tahle poslední myšlenka ji rozvzteklila ještě víc. S terapeuty byla ta potíž, alespoň s těmi lacinými, co poskytují služby po internetu, že sami nikdy nezažili bolest a ponížení. Jak chutnají, věděli jenom z knih, které četli. Dokonce i z literatury faktu se může stát sci-fi, pokud není napsaná dobře.

Ellen sevřela v prstech látku závěsu a chystala se je rozhrnout. Napjatě vydechla, ale než mohlo dojít k onomu velkému odhalení, začal drnčet její iPhone. Displej blikal a ozývalo se hlasité zvonění.

Lacey se začala vrtět, a tak Ellen rychle doběhla přes pokoj k nočnímu stolku. Zvedla mobil a uviděla připomínku, kterou si nastavila, než šla do postele.

Paní McGoldricková – volat Milovi.

Znovu se podívala na hodinky. V Británii bylo teprve něco po páté ranní. Ještě pořád nemůže nic dělat. Lacey se překulila na bok, strčila si palec do pusy a cumlala ho jako spokojené dítě.

Byla na Korfu. Musí se zklidnit, relaxovat, nemyslet na nic jiného než na přítomný okamžik. Teď je od všeho daleko. Měla by tuhle dovolenou využít jako nový začátek, jako přípravu na další život, který ji doma čeká. Musí se dostat znovu do sedla, vzmužit se, najít víru v úspěch. Najít peníze na nóbl boty.

Dopochodovala zpátky k závěsům, zprudka je rozhrnula a málem odpadla úžasem. Moře bylo tak blízko, že si na ně mohla skoro sáhnout. Nádherné, jemně se vlnící Jónské moře a v pozadí obrys albánských hor ji přiměly hlasitě vzdechnout. Rychle otevřela dveře a jenom v tričku vyšla na balkon. Okamžitě ji obklopilo teplo časného rána.

Jani viděl od bazénu, že vyšla na balkon. Ta paní, co se mu před pár hodinami pokoušela vnutit peníze. Ta, co si o něm myslela, že je zloděj. Hnědé vlasy měla rozcuchané, na sobě jenom tričko, které jí končilo těsně pod boky. Rozhlížela se po okolní scenerii, jako by ji chtěla celou vstřebat najednou. Taky to tak udělal. Když se poprvé podíval na nádherný výhled z kopce, na němž byly pokoje rozmístěné.

Sledoval, jak dlaněmi pohladila zábradlí balkonu, jako by se chtěla seznámit s okolím. Taky to tak dělal, potřeboval se ujistit, že tohle bude na příštích několik měsíců jeho domov. Vědět, že když se bude chovat rozumně, když neprovede žádnou pitomost, tak by to mohlo fungovat. Možná to nebude dokonalé, ale rozhodně to musí být lepší než pracovat pro chlapa, jímž opovrhoval.

Jani se nadechl a odvrátil pohled. Zadíval se na albánské hory a myslí mu bleskla vzpomínka. Kdyby ten chlap věděl, kde je, co by udělal? Byli už mezi sebou vyrovnáni, nebo mělo ještě dojít k nějaké odvetě? Obavy ho provázely pořád, prosakovaly do všeho a všechno dokázaly poskvrnit. Ale zasloužil si něčím problémy s Rajniným otcem? Po všech těch nadávkách a chladném, tvrdém výsměchu. Řekl mu, že Jani je ubožák, který se nehodí k ničemu, tím méně pro jeho dceru. A svým způsobem měl vlastně pravdu.

Jani zvedl ruce nad hlavu a znovu se ponořil do vody.

Když se podívala doprava, uviděla modrou lagunu bazénu, přesně tak, jak byl zobrazený v brožuře. S šuměním do něj spadal vodopád křišťálově čisté vody a okolo něj se vypínaly vysoké palmy. Lehká proutěná křesílka stála obrácená k moři, odněkud hrála řecká hudba a kolem pobíhaly pokojské a zametaly, uklízely a rovnaly lehátka. Kdyby si Ellen stoupla na špičky, dohlédla by přímo na pláž. Odsud jen viděla příslib zlatého písku a modrých slunečníků.

Nalevo se nacházela venkovní jídelna – bílé dřevěné stoly a stejné židle – a o kousek blíž k moři pak stála svatební pergola, z níž vybíhala proslulá plošina na vodě. Bílomodré závěsy, květiny, pohupující se ve vánku a dřevěná stavba, v níž se její mladší sestra hodlala vdávat.

Když si představila, jak si Lacey s Markem budou vyměňovat sliby věčné lásky, vyvolalo to v ní záchvěv čehosi, co se podobalo žárlivosti. Otřásla se. Ona přece na sestru nežárlí. Přeje jí štěstí. Mark už se stal součástí jejich rodiny a otec Al si ho hodně cenil. Oba spolu jezdili po golfových turnajích a občas spolu o závod popíjeli. Dokonce spolu i jednohlasně krkali. Mark byl synem, jehož Al nikdy neměl.

Ellen se dívala na vodní hladinu. Když pomyslela na nadcházející svatbu, uvnitř přece jen pocítila drobné hlodání, zda sama vůbec někdy bude tak šťastná jako Lacey.

Najednou se v duchu přenesla z Korfu na osudný zájezd na Mallorku, kam odjela se svým posledním přítelem. Ross Keegan ji tam na odlehlé pláži poblíž Alcudie požádal o ruku a ona nevěděla, co má dělat. Poklekl před ní, až měl kolena na kalhotách plná písku, slova mu vycházela z úst, ale Ellen neodpovídala. Stála tam, zírala na prsten, pak znovu na něho, pak na západ slunce. Nakonec ukázala na loď na obzoru. Pak konečně vstal.

Jádrem problému bylo, že jí ten okamžik připadal neskutečný. A to mluvilo za všechno. Nikdy se spolu nebavili o budoucnosti – tedy až na to, kdo půjde ke komu spát. Manželství, být spolu navěky, to jí v souvislosti s Rossem nikdy nepřišlo na mysl. Byl zaměřený na kariéru stejně jako ona. Měl ji rád, ona ho měla taky ráda, vzájemně si poskytovali službu a oba hodně pracovali. Vyprávěla mu o svém snu založit si vlastní firmu a on si nemyslel, že je to bláznivý nápad. Jevil zájem. Vypadal zaujatě. Říkal jí ty správné, povzbuzující věty. Přijmout nabídku k sňatku by však znamenalo, že se všechno změní. Že budou spolu. Pořád. Kdykoliv myslela na to, že by svůj život mohla s někým sdílet, na mysli jí vytanul její otec a Laceyina matka. Narušený vztah, kdy účty za módní oblečení přicházely ještě dlouho poté, co odešla. Jenže Al a Margarette měli jedno – a to byla vášeň. Většinou se sice projevovala jako hádky dlouho do noci, povzbuzované alkoholem, ale přesto to byla vášeň. Jediná věc, která vzbuzovala vášně v ní i v Rossovi, byly úrokové míry.

Copak ale chtěla navěky zůstat sama? Zabývat se jenom romány pro ženy a vyrovnaným rozpočtem firmy? Bylo sice fajn být odhodlaným, osamělým vlkem, plným ambicí a velkých plánů, ale bylo to všechno, co si přála? Teď tu byla, sama, třicítka bez peněz, svědkyně na svatbě svojí mladší sestry, s rozcuchanými vlasy a s posedlostí pro účetnictví. Musí existovat ještě něco víc. Chtěla, aby to tak bylo. Ale co by to „něco“ muselo být, aby to zapadlo do jejího pracovního režimu 24/7? Práce byla to jediné, co znala, a ona se pochopitelně nehodlala všeho vzdát kvůli něčemu, co neslibovalo žádné záruky, že?

Ellen se otřásla, až si z předloktí shodila létajícího broučka. Sledovala, jak padá z balkonu, a obhlížela scenerii, když zachytila mnohem přitažlivější pohled, než byly albánské hory. Po schůdcích z bazénu právě vystupoval řecký Adónis. Ellen trochu sklonila hlavu, aby lépe viděla, ale zároveň aby její slídění nebylo tak patrné. Dívala se, jak muž s vypracovanými stehny a břišními svaly vychází z vody. Z nedalekého lehátka si vzal osušku.

Měl tmavé vlasy, zmáčené vodou z bazénu a módně nakrátko přistřižené. Byl vysoký, se širokým hrudníkem, zužujícím se k pasu, pod ním měl velice malé černé plavky.

Muž se otíral osuškou po celém těle, až se kolem něj rozstřikovaly krůpěje vody a dopadaly na zem, kde proměnily barvu terakotových dlaždic z tlumeně kaštanové v jasně oranžovou. Náhle zvedl hlavu a jejich pohledy se střetly. Byl to on. Jen méně oblečený. Ten muž. Který jim pomohl se zavazadly. Ten, před kterým chránila kufry, jako by byl zloděj.

Hleděla na něj dolů z balkonu a sledovala, jak se osušuje. Nejspíš si asi myslí, že vstal takhle brzy, aby pátral mezi lehátky po ztracených hodinkách nebo zakutálených mincích. Potřásl hlavou. To už přehnal. Takhle uvažoval o lidech on, a ne ona. Musí si uvědomit, že tohle není Bulharsko a taky nejde o takovou sortu lidí, s nimiž se musel stýkat během uplynulého roku.

Vzhlédl k ní nahoru. Vyhnula se jeho pohledu, jako by náhle na dlažbě objevila něco mnohem zajímavějšího.

Včera večer právě přijela, samotná žena v cizí zemi, a on se jí hned nepředstavil. Byla jen opatrná a on se zachoval hrubě. Neměl by soudit tak rychle. Zvedl ruku a zamával na ni.

„Haló, madam!“ zavolal. „Nezapomeňte, v deset tady začne aqua aerobik! Čekáme na vás!“

Ellen ztuhla. Dál se dívala, jak se otírá osuškou. Znovu zamával. Ustoupila zpátky do dveří, utekla a zavřela je za sebou. Klimatizovaný pokoj ji ochladil. Zhluboka se nadechla a pokoušela se zklidnit bušení srdce. Uvolni se. Dýchej. Soustřeď se.

„Co to sakra děláš?“ ozvala se Lacey.

Ellen nadskočila. Lacey už seděla na posteli a zírala na ni.

„Nic.“ Navlhčila si rty. „Jen jsem se šla podívat ven. Nepůjdeme už na snídani? Docela bych si dala nějaký ten toast.“

„Co blbneš? Je teprve sedm. Tohle je all inclusive, nemusíš se bát, že by došlo jídlo nebo tak něco.“ Lacey sebou znovu plácla na polštář.

„Já vím, ale musíme tu přece všechno pořádně prozkoumat, ne? Podívat se, jak to tady chodí. Zjistit, jestli tátovi udělají vejce natvrdo a šunku, až sem přijedeme na svatbu,“ pokračovala Ellen.

„Podávají tady pravou anglickou snídani, Ells. Je to napsané v brožuře,“ zívla Lacey. „Co s tebou je? Chováš se hrozně divně.“

„Nechovám, jenom mám prostě hlad.“

„Že je to kvůli práci, viď? Ty už jsi volala do práce! Co jsem ti říkala, Ellen? Když jsi na dovolené, nesmíš na práci ani pomyslet, obzvlášť když jsi na dovolené se mnou!“ Lacey odhodila přikrývku a vstala z postele.

„Nevolala jsem tam. Nevolala a ani volat nebudu.“ Kromě jediného telefonátu, který hodlala uskutečnit hned, jak se Lacey zabere do hovoru s někým z hotelového personálu.

„Nebudeme vstávat každý den už v sedm. Jsem tu sice, abych připravila svoji svatbu, ale taky proto, abych si užila. A já už dohlídnu na to, aby sis ty užívala taky,“ prohlásila Lacey. Na zdůraznění svých slov natáhla gumu v pase od pyžama značky Little Miss Naughty a s hlasitým lupnutím ji pustila.

To znamenalo jediné. Ellen bude muset vypít takové množství koktejlů, kolik by se vyrovnalo váze jejich stokilového otce, a tančit až do rána. Nikdy si nedokázala zapamatovat ty správné kroky na „ptačí tanec“.

Spěšně na Lacey kývla, aby ukončila rozhovor.

„Fajn, tak jo. Jenom si dám sprchu, pak se pokusím udělat si něco s vlasama, vyberu si bikiny a oblečení… mohla bych být hotová tak v devět,“ oznámila Lacey.

„Prima, budu si zatím číst.“ Ellen se usmála, vzala z nočního stolku knížku a přitáhla si ji k hrudi.

„A žádný volání do práce,“ připomněla znovu Lacey a vyčítavě na ni namířila prst.

„Ne,“ zavrtěla hlavou Ellen. „Žádný.“

Bude to dlouhý týden.

„Ahoj, fešáku.“

Jani vzhlédl od své misky s vločkami. Setkal se s pohledem zelených očí a přespříliš opáleným obličejem Moniky. Žena mu položila ruku na rameno, sáhla do misky, vytáhla z ní čokoládovou křupku a s přemrštěným sešpulením rtů si ji vložila do úst.

„Dobré ráno, Moniko. Jak se vede?“ Zdálo se, že ho snad celé dny sleduje.

O přehnané familiárnosti vůči hostům se učili už hned v prvním dnu kurzu pro animátory. Měli byste se vždycky usmívat. Měli byste se ze všech sil snažit zapamatovat si jména a taky je používat, ale fyzický kontakt je pozvánka k potížím.

„Teď už skvěle, když vás zase vidím. Vodní aerobik bude v deset, že jo?“ zeptala se Monica. Pohodila černými vlnitými kadeřemi a dala si ruku v bok.

„Ano, v deset,“ odpověděl Jani. Pořád se strnule usmíval. Jestli u něj zůstane ještě chvíli, začnou ho bolet tváře.

„Senzace,“ vzdychla zasněně. „Zjistila jsem, že to hrozně moc pomáhá, aby si člověk doopravdy vychutnal dovolenou. Zvlášť když to pak proloží nějakým opravdu náročným druhem cvičení.“

Opírala se o jeho židli a bylo jí úplně jedno, že za ní v řadě stojí dobrého půl tuctu dalších hostů, kteří se tudy nemohou protáhnout k úseku s teplým jídlem.

„Mohla byste zkusit zumbu. Bude se Sergejem, v pět,“ navrhl jí Jani a vstal.

„To bych mohla,“ odpověděla Monica tichým a chraptivým hlasem.

„Aqua aerobik!“ zavolal Jani. „Všichni na aqua aerobik. Začínáme v deset!“

Monica si zakryla uši. Jani se chopil šance a unikl. Mít co dělat má své výhody. Aspoň nemáte tolik času na přemýšlení.

Kapitola 4

„Tak jaképak tady mají vejce? Dělám si poznámky pro Marka s tátou. Kdyby nebylo toho pitomýho golfovýho turnaje, tak mohli oba jet klidně s náma,“ uvažovala nahlas Lacey a zapisovala si poznámky do notýsku s obrázkem Hello Kitty, který měla položený na okraji lehátka.

„Natvrdo, volská oka, zastřená a míchaná,“ vyjmenovala Ellen a otočila další stránku svého románu. „To nebylo jenom kvůli golfu. Oba musí pracovat, aby mohli za tu svatbu zaplatit.“

Našly si lehátka vpravo od konce bazénu s hlubokou vodou hned u úchvatného výhledu na moře. Lacey na sobě měla sotva viditelné oranžové bikiny, v nichž vypadala jako jedna velká křupka. Pořád lepší než jako křupka v burce, jak vypadala ona.

„Tak moc to zase stát nebude. Víš, že Niamh měla svatbu za pětadvacet tisíc? A to tam ani nebyl žádný pořádný zábavný program a tak. Tady mají řecké tanečníky s ohněm a rozbíjením talířů.“ Lacey se zasmála a povytáhla obočí. „Tak si myslím, že by se to tátovi mohlo líbit.“

Ellenin mobil zacvrlikal a dvojice, ležící na lehátkách vedle nich, zvedla hlavy.

„Prokristapána, Ellen, máme dovolenou! Ztiš si to, nebo ti ten telefon hodím do bazénu,“ vyhrožovala Lacey.

Podle čísla na displeji Ellen poznala, že jí volají z práce. Od dostatečně civilizované hodiny, kdy by mohla zatelefonovat do Británie, ji Lacey nenechala ani na chvilku o samotě. Ellen by se vsadila, že paní McGoldricková už mezitím Milovi zavolala sama. Možná že dostane mailem pokutu za pozdní odevzdání. Třeba to tak ale není. Třeba jde o něco ohledně firmy Keegan Manufacturing. Ellen polkla. Tohle to být nemohlo. Musela být opatrná. Opatrnost byla to jediné, co jí v arzenálu zbylo.

„Ahoj, všichni! Za pár minut začíná aqua aerobik s Janim!“

Zvuk hlasu zvedl Lacey z lehátka, kde ležela rozplácnutá na břiše. „Panebože, kdo to je?“

Ellen ještě pořád zírala na mobil a jeho poblikávající displej. Zvednout to nemohla.

„Ellen, jen se koukni na toho chlápka! Ten je teda ale naprosto boží!“ Lacey se posunula na lehátku ještě výš a upravila si podprsenku od plavek. Telefon konečně přestal zvonit, ale Ellen na něj nepřestávala hledět. Čekala, až se objeví ikonka, že má zprávu v hlasové poště.

„Ellen,“ syčela na ni Lacey, která vykouzlila na rtech široký úsměv. „Koukej!“

„Ahoj! Přidáte se k nám na aqua aerobik?“

Ellen konečně vzhlédla. Vedle Laceyina lehátka stál vysoký, opálený muž sportovní postavy s tmavými vlasy, oblečený do námořnicky modrého trička. Před sebou držel složku s papíry a usmíval se na sestru, samé dokonale bílé zuby a jiskřivé tmavé oči.

„Vy jste instruktor?“ zeptala se Lacey s tak našpulenou pusou, že by to stačilo omámit víc než dvojnásobek celého mužského pokolení.

„Občas taky, ale dneska ne. Dneska to vede Jani. Já jsem Sergej. Serg,“ představil se.

„Tak ahoj, Sergi. Já jsem Lacey,“ zapředla svůdně. „A co teda cvičíte vy?“ Pohrávala si přitom s pramínkem vlasů.

„Vodní pólo, pétanque a zumbu. Někdy taky volejbal,“ prohlásil. Složka s papíry házela stín na Laceyino bříško.

„Doma dělám zumbu. Takže se k vám možná přidám. V kolik?“

Ellen se začala opět věnovat telefonu.

„V pět, u pódia,“ řekl Sergej.

„Skvělý.“

Sergej se obrátil na Ellen. „A co vy? Třeba aqua aerobik?“

Ellen věděla, že mluví na ni, ale nemohla zvednout oči od displeje. Čekala na ikonku hlasové pošty. Něco bylo špatně, to prostě tušila. V horoskopu, který si přečetla v Laceyině časopise, měla, že má čekat neočekávaný telefonický hovor.

„Ellen! Tady ten milý Sergej na tebe mluví! Půjdeš na aqua aerobik?“ vyštěkla na ni Lacey jako vrchní seržant.

Ellen hodila mobil zpátky do tašky a zavrtěla hlavou.

„Ne, díky. Já si s vodou moc nerozumím.“

„No tohle! Ve skutečnosti je výborná plavkyně. Jednou dokonce zachránila kluka ze školy, co spadl do řeky. Dostala pochvalu od hasičů a tak,“ vykřikla Lacey tak nahlas, že to museli slyšet úplně všichni, kdo se nacházeli v okolí bazénu.

„Tohle ale není žádná plavecká soutěž,“ odbyla ji Ellen.

„Zapíšu si vás. Třeba se za chvíli uvidíme,“ řekl Sergej, ještě jednou se na Lacey usmál a odešel hledat další zájemce.

„To ti teda děkuju mockrát, Lacey. Teď už ví, jak se jmenuju, a bude mě pořád volat, abych přišla na pódium a účastnila se tohohle a támhletoho,“ vyjela Ellen naštvaně.

„Co to s tebou dneska ráno je? Ty jsi ještě vynervovanější tady, kde je třicet stupňů a modrá obloha, než doma, kde hnusně prší a Milo otravuje s nějakými účty,“ rozzlobila se Lacey.

Při zmínce o práci Ellen ztuhla. Spolkni svou úzkost. Nebo ji utop v koktejlech. Bar ve vteřině vypadal ještě mnohem lákavěji.

„Haló, madam! Přijdete na aqua aerobik, že ano? Čekám na vás!“

Při zvuku tohoto hlasu Ellen konečně vzhlédla a zjistila, že se dívá do nejneuvěřitelnějších očí, jaké kdy viděla. Byly modré takřka nepopsatelnou modří. Jasné, ale hluboké, naléhavé a hypnotické. Jani měl na sobě podobné oblečení jako Sergej a usmíval se na ni. Snad už jí odpustil, že ho považovala za lupiče zavazadel.

Přesto na něj zavrtěla hlavou. „Ne, děkuju vám. Jsme tu teprve první den.“ Pod jeho zkoumavým pohledem jí zrudly tváře.

„Člověk se dnes učí pro zítřek,“ nedal se Jani.

Takže sice není zloděj, ale zato je odhodlaný. A nezdálo se, že by ji nechal na pokoji, dokud se nepřidá ke cvičení. Další mužský šovinista, který si myslí, že ví, co by pro ni bylo nejlepší. Znechuceně si odfrkla.

„Prokristapána, Ellen, tak se přece zvedni z toho lehátka a jdi se trochu bavit. Vodu přece miluješ.“ Lacey se na Janiho usmála. „Miluje vodu.“

„Nebude to pro vás nijak těžké. Pomůžu vám,“ naléhal Jani.

Výraz jejího obličeje se nezměnil. Cítila, jak jí tváře tuhnou úsilím. Proč ji prostě všichni nemůžou nechat na pokoji? Nestačí snad, že tady bude muset vyslechnout veškeré záludnosti o svatbách? Čekala, že teď bude mít prostě dovolenou. Chtěla mít trochu klidu, aby mohla využít šanci a vytvořit plán, jak si znovu poskládat život. Nechtěla slyšet vyzvánění telefonu ani… tohle.

„Chápu,“ přikývl Jani. „Chcete prostě celou dovolenou jíst a pít, a ne se bavit.“ Obrátil se k odchodu.

„Cože? Tohle jí nesmíte říkat,“ vyhrkla Lacey, až málem vyprskla plnou pusu svého pití.

Ellen zatnula zuby a pak mu odpověděla. „Jsou lidé, co se umí bavit sami a nepotřebují k tomu celý hotelový komplex.“

„Vy se umíte bavit sama jenom s knížkou,“ odpověděl a kývl.

„Ano, přesně tak.“

„A číst příběhy o jiných lidech je lepší než prožít něco sama?“

V jeho lámané angličtině vyznělo toto prohlášení ještě ostřeji. Přímo za bílého dne ji úplně vykostil a ona neměla, co by mu odpověděla.

Jani ani sám nevěděl, proč to řekl. Když někdo odmítl zúčastnit se organizované zábavy, neplatila se za to žádná pokuta. Prostě jste šli dál a našli někoho jiného, kdo měl chuť se přidat. Teď tu ale stál, ruce v bok, zíral na tuhle Angličanku a čekal, jak zareaguje. Proč? Protože ho soudila podle prvního okamžiku, kdy se na něj podívala? Měl se nad to povznést. Lidi prostě soudí. Sice to nic pěkného o lidském charakteru nevypovídá, ale taková je prostě realita.

Teď se mu ale zrychlil dech. Byl pěkně rozohněný, adrenalin v něm jen sršel. Díval se, jak odložila tlustou knihu na stolek a vstala.

Podívala se přimhouřenýma očima zpříma na něj a přitom si stáhla vlasy dozadu do uzlu.

„Chci, abyste věděl, že tam půjdu jenom jednou,“ prohlásila. „Jenom jednou a naposled, a vy už mě o to nikdy nechoďte žádat.“

Neřekl nic a jen sledoval, jak se dívá na vodu, kde už se ostatní hosté shlukovali kolem pěnových špaget, které jim měly ve vodě pomoci.

„Chci říct, že mi to nepřipadá nijak těžké,“ pokračovala Ellen. „Plavu už od dob, kdy pěnové nudle ještě ani nebyly vynalezené.“

Přikývl. „Tím líp. Tak pojďme.“ Máchl rukou k bazénu.

Byla hrozně napjatá. Za celou dobu, co v hotelu pracoval, Jani ještě neviděl někoho tak staženého. Každý pohyb, který udělala, si Ellen pečlivě hlídala jak co do prostoru, tak do přesnosti. Oči jí střílely zleva doprava na ostatní, porovnávala jejich formu, i jak cviky opakují, každý kousek jejího těla byl ztuhlý a napjatý. Celou dobu, co se všichni podle jeho pokynů pohybovali kolem bazénu, zachovávala kamennou tvář a obočí měla svraštělé soustředěním. Co mohlo způsobit, že se někdo takhle chová? Proč je tak uzavřená před vším, co se kolem ní děje? Zdálo se, že se nechce vůbec s nikým stýkat, že se neumí ani usmát. Když si to uvědomil, jen polkl. Pokud by to jeho práce nevyžadovala, tak by se také s nikým nestýkal. Jenže on k tomu měl svoje důvody. Možná že ta žena měla své důvody zrovna tak, ale nepochybně ji aspoň nepronásledovala hlava bulharské mafie.

Ellen už bolely ruce a voda, která vypadala tak lákavě, ji nakonec studila. Byla vtěsnaná mezi děsivě nalíčenou ženou v bílozlatých jednodílných plavkách s flitry jménem Monica na jedné straně a z druhé strany Rusem jako hora, stodevadesáticentimetrovým Jurijem.

Připadalo jí, že snad její paže ani nejsou její. Musela je mít pořád nahoře nad hlavou a ještě přitom zápolit s pěnovými tyčemi.

„Pumpujte pěkně nahoru! A nahoru! A nahoru!“ velel Jani od jedné strany bazénu a sám vyrážel svalnatými pažemi vzhůru k nebi.

Jurij vypadal, že požadavek pumpujte pěkně nahoru je pro něj každodenním chlebem. Na rozdíl od něj však Ellen z tohoto úkolu bolela ramena jako čert. Jestli si nedá pozor, tak u oběda neudrží ani vidličku a nůž. Na tento druh mučení vás jóga prostě nepřipraví.

„A teď běžíme. Běžíme vodou. Raz – dva – tři, eins – zwei – drei,“ pokračoval Jani a sám cvik předváděl.

Tohle byla vážně chyba. Co si vůbec myslela? Vůbec se neměla takhle vybavovat s hotelovým zaměstnancem. A jenom kvůli tomu, že se cítila provinile za to, jak si myslela, že je zloděj kufrů. To si člověk může snadno splést. Byl to cizí člověk a sahal na jejich zavazadla. Samotná žena v cizině musí být opatrná.

Cákla rukama do vody. Ani to se jí nelíbilo. Bylo to beznadějné, protože duchem byla pořád v práci. V práci, kterou nenáviděla. V práci, kterou by nedělala, kdyby nebylo oné jedné velké chyby. Že řekla ne. Jak vám může jedno jediné „ne“ zničit celý život? Ale nebude se k tomu vracet. Ne, žádné rozebírání pořád dokola, bude prostě žít přítomným okamžikem.

Ellen šplouchala voda kolem stehen, jak běžela dokola v patách za obřími kroky Jurije. Když oběhla celý bazén, podívala se na jeho okraj právě v okamžiku, kdy si tam Jani právě stahoval přes hlavu tričko.

Odhalil tak perfektně tvarované opálené břicho, které obdivovala už předtím z bezpečí balkonu. A když shodil i šortky, objevily se miniaturní plavky. Bez váhání skočil do bazénu a zavelel, aby všichni udělali kruh. Přidal se ke skupině a vzal kolem ramen z jedné strany Jurije a z druhé Ellen.

Úplně to s ní trhlo. Na rameni jí ležela mužská ruka. Ruka muže s úžasně těžkým přízvukem a spalujícíma modrýma očima, nepříjemného muže, která ji donutil zaplatit za jedinou nevinnou reakci uprostřed noci. Jak se jí to vlastně mohlo stát? To je ta potíž, když procházíte osobní krizí. Zveličujete každý drobný pocit, zpochybňujete každou reakci okolí.

„Dobře, konec aqua aerobiku. Díky vám všem. Dál teď budou deskové hry, cocktailspielen, se Sergejem u baru,“ oznámil Jani a spustil ruce z ramen ostatních účastníků.

Ellen vydechla úlevou a ponořila se až po krk do vody. Zaklonila hlavu dozadu a namočila si celé vlasy. I když to bylo nepochopitelné, přesto jí připadalo, že si zacvičila mnohem důkladněji, než když se pokoušela protahovat doma vedle konferenčního stolku. Zavřela oči, zadržela dech a v duchu počítala tak, jak se naučila v on-line meditačním kurzu.

„Líbil se vám aqua aerobik?“

Janiho hlas ji vytrhl z relaxace. Otevřela oči. Stál vedle ní, a dost blízko. Co to s tím chlapem jenom je?

„Bylo to fajn. Přežila jsem to, jak jsem čekala.“

„Zítra si to zopakujeme,“ prohodil s úsměvem.

„Cože?“