Aleš Dostál

ZA VŠECHNO MOHOU JELENI

Copyright © Aleš Dostál, 2015, 2024

All rights reserved

ISBN 978-80-284-0371-3

Obsah

Valda a Milan

Zastřelená a postřelená

Odboj lesníka Oldřicha

Les plný spolužáků

Chata Naděje

Nádherné místo

Odcizená trofej

Třetí bod

Krtek

Vězeň

Za všechno mohou jeleni

Král honu

To se ti jednou vymstí, Ervíne

Muflon k narozeninám

Nedělní odpoledne

Lovci

Valda a Milan

Uniformovaná hudba Svazu požární ochrany právě odbyla sovětskou hymnu a spěchala s Pochodem padlých revolucionářů. Bylo to poslední kladení věnců v tomto roce a už to chtěli mít všichni za sebou. Pět vybraných dvojic z pěti podniků městečka se chystalo co nejrychleji odložit zátěž a spěchat domů nebo do hospody. Pomník patřil obětem první války, ale musel přijímat hold díky vítězům druhé, a v listopadu se nechal obložit věnci na památku povstání mužiků v Petrohradu, které ovšem bylo v říjnu a časem ochromilo půlku světa.

Byl listopad a to, co začínalo poletovat v podvečer, nebyly třpytivé pavučinky babího léta, ale první sněhové vločky.

Držel jsem věnec za Lesní závod a z druhé strany se ho přidržoval o hlavu menší ředitel Dolejš. Po celou dobu revolucionářského pochodu na mě Dolejš dělal grimasy, až nakonec ukázal rukou. Natažený prst směřoval k řadě hustě nasázených tújí, které z obou stran svíraly pomník do jakési vidlice.

Z nízko položených větví trčely vojenské kanady a mezi nimi vousatá hlava drsnosrstého jezevčíka. Ty boty znal celý Klenovník, protože jediný člověk, který je celoročně nosil, byl můj hajný Milan Král. Stejně tak ho ještě nikdo neviděl bez psa.

Sněžení houstlo, sníh se lepil na lesklé plechy žesťů, a tak se pár posledních taktů měnilo v kvapík. Dvojice před námi odhodila věnec jako záchranné kolo tonoucímu. Já jsem musel počkat, až na našem ředitel upraví stuhu. Když jsme se otočili, stáli jsme ve vánici sami.

„Máš tam hajného…,“ řekl mi a ukázal do živého plotu, „a buď nastoupí na léčení, nebo ho propustím.“

„Ale je po pracovní době,“ namítl jsem v naivní víře, že si ve svém volnu může každý lehnout, kde chce.

„Je ve stejnokroji, na veřejném místě a v den VŘSR. Takže buď léčení, nebo ukončení pracovního poměru.“

Naštěstí sněhová přeháňka ukončila slavnost ještě rychleji než loňská podzimní bouřka. Protáhl jsem se větvemi živého plotu a šel vzbudit svého hajného, který už pomalu začínal splývat s bělobou okolního trávníku. Jezevčík Valda mě radostně uvítal, jako by se těšil, že ho v hlídání pána vystřídám. Když jsem se sklonil, abych zatřásl spáčem, pes vyskočil a olízl mi tvář.

„To už je zima?“ zeptal se Milan, když se posadil a z plnovousu si vytřepal sníh, který naposled viděl v březnu. Když mě poznal, rychle se omluvil.

„Právě jdu do průvodu, šéfe…“

„Právě jste ho prospal.“

Milan se ještě v sedě sklonil a chtěl pohladit psa. Valda zavrčel, couvl a vyštěkl.

„Není to vůl, ten pes? Zatracený abstinent! Přitom jeho táta Valda starší se mnou pil pivo z jednoho půllitru. A když jsem chtěl, ať lépe noruje, tak jsem mu dal líznout rumu na kuráž…“

„A jak skončil?“

„V noře pod Čertovou kazatelnou ho zazdil jezevec.“

„A byl střízlivý?

„Právě že to tenkrát trochu přehnal.“

„Tak jako vy… Ředitel nařídil, že musíte na léčení,“ tlumočil jsem Dolejšova slova, ale bez dovětku podmínky.

„Tak mu řekněte, že mi manželka nosí z léčebny oběd,“ smál se.

Tenkrát jsem tomu ještě nerozuměl. Jenom jsem věděl, že stačí půlhodina spánku a Milan vstane jako pokropený živou vodou. Tak to bylo i teď. Nikdo by nepoznal, že ještě před chvílí nevnímal ani státní hymny, zapadaný prvním podzimním sněhem.

*   *   *

Nějak podobně jsem se s Milanem na jaře seznámil. Nastoupil jsem tu jako polesný krátce po škole. Pět podřízených hajných bylo tak ve věku mých rodičů a na moji holou bradu se dívali se shovívavou ironií.

Pár týdnů trvalo, než jsem je přesvědčil, že jsem opravdu jejich šéf, a pak se stal ten smrtelný úraz.

Na dvůr polesí se vřítila pošťačka na motocyklu Jawa Pionýr. Ani se nenamáhala se stojanem a položila ho na stupačku.

„V aleji leží mrtvý Milan Král. Motorka vedle něj. Asi narazil do stromu. Sanitku už jsem volala…,“ sypala ze sebe úsečné věty, jak se je asi cestou naučila.

V kanceláři se mnou naštěstí byl Milanův kolega, hajný Oldřich.

„A jak víte, že je mrtvý?“ zeptal se.

„Nehýbe se a nemá přilbu…“

„Tu on nikdy neměl.“

Oldřich pokračoval ve výslechu poštovní doručovatelky, já jsem se snažil mezitím dořešit věc organizačně. Pokud volala sanitku, tak ta je až v třicet kilometrů vzdáleném městě a Škodě 1203 to trvá přes hory i hodinu. Měl bych asi zavolat obvodnímu lékaři, ale ten je tu jenom do oběda, potom odjíždí. Taky bych možná mohl upozornit hrobníka Forajtu, který mezi pohřby štípal pro polesí dříví, a právě byl na dvoře.

Byl jsem sice mladý, ale v řídící činnosti už dokonalý.

Oldřich právě pokládal vyděšené ženě další sugestivní otázku.

„Nevíte náhodou, měl s sebou psa?“

„Pes tam byl, jestli myslíte jezevčíka.“

„A teď se prosím soustřeďte…,“ řekl Oldřich a namířil na ni vousatou bradu, „ležel ten pes u hlavy, nebo u nohou?“

„Určitě u nohou, u hlavy bych si ho všimla hned…,“ vyhrkla.

Poslouchal jsem nechápavě dialog, který mi vůbec nenapovídal, zda nemám přece jenom jít pro Forajtu.

„Tak to je v pořádku, moc vám děkujeme,“ řekl Oldřich nechápavě se tvářící zaměstnankyni Československé pošty. „A my musíme jet, šéfe, ať jsme tam dříve než sanitka,“ rozhodl a tlačil mě za pošťačkou ze dveří.

Za další okamžik jsem už za ním seděl na jeho třistapadesátce. Prosvištěli jsme hlavní silnicí městečka a zabočili k javorové aleji, která se jako prověšené lano lanovky zvedala k úpatí kopce. Na jejím konci se v jarním slunci vyhřívaly dvě budovy. Ta menší byla Milanova hájenka a třípatrový bývalý klášter byl teď psychiatrická léčebna. Stromořadí javorů nás vítalo světlezeleně naditými pupeny.

Olda zpomalil.

„Vy se dívejte vlevo.“

Milan ležel ve směru jízdy, červená motorka spořádaně vedle něj.

Valda mu hlídal nohy. Když jsme zastavili, pozdravil nás vyštěknutím. Mrtvý Milan se probudil a zavířil vousatou bradou.

„Jak jste věděl, že je v pořádku?“ zeptal jsem se Oldy.

„Ten jeho nový jezevčík nesnáší chlast. Jeho táta, myslím Valda starší, si naopak občas rád přihnul. Takže kdyby byl Milan střízlivý, ležel by mu Valda u hlavy a určitě by ho olizoval,“ vysvětlil mi.

„A co kdyby byl mrtvý a přitom to z něj táhlo?“ zeptal jsem se zvídavě.

Oldřicha ta varianta viditelně zaskočila. „To nevím… vidíte… to se ještě nestalo.“

„Potřeboval jsem si zdřímnout, protože mě bolí zub,“ vysvětloval mezitím do růžova vyspinkaný Milan. Postavil motorku, usadil si Valdu do cestovní polohy na klín a byl připraven k dalšímu použití.

„Dostal jsem z toho bolení smyk, a když už jsem ležel, tak jsem na tom sluníčku usnul,“ doplnil s úsměvem druhou verzi, která mu připadala věrohodnější.

Když jsme vyjížděli z aleje, minula nás houkající sanitka.

„To jedou pro tebe,“ zakřičel Oldřich na Milana, pomalu jedoucího za námi.

*   *   *

Hned v pondělí, tři dny po zasněžené oslavě největší revoluce světa, se Milanův příběh dal nečekaně do pohybu sám.

Milan jako každé ráno přijel na polesí. Na motorce jezdil do mínus deseti, takže dnešní přímrazek nebyl pro něj žádnou mimořádnou událostí.

Valda si jako obvykle lehl na deku v koutě kanceláře a Milan si sundával dlouhé kožené motoristické rukavice. Pravou dlaň měl i s palcem odborně obvázanou. Ani nečekal na mou otázku, a už spěchal s vysvětlením.

Ukázal na psa.

„To on…,“ řekl vesele, a dokonce s jakousi úlevou, „ale zavinil jsem si to sám.“

Ještě v pátek prý pokračoval v oslavách revoluce, Valda vydržel čekat další tři hodiny pod stolem v hospodě, ale když mu chtěl za to veřejně poděkovat a zvedl si ho na klín, jasně mu zavrčením dvakrát naznačil, že si nepřeje žádné důvěrnosti. A potřetí to odnesla ruka.

„A teď?“

„Od pátku jsem nikde nebyl, klidně na vás dýchnu, vlastně proč na vás…,“ řekl, protože věděl, že tu máme lepší dechový alkoholtestr.

Zavolal psa a ten radostně, přesto s jakýmsi ostychem přiběhl. Milan si ho posadil na klín a zhluboka na něj dýchl. Valda radostně zavrtěl ocasem a olíznul mu tvář.

Oldřich, který právě vcházel do dveří zůstal ohromeně stát.

„Tak ho olizoval Valda starší, jeho táta, ale jenom, když měl pět piv… ten pes ztratil čich?“ divil se.

Milan kolegovu poznámku ignoroval a přistoupil k mému stolu. „Já to teda udělám,“ řekl nezvykle vážným hlasem, na který jsem u něj nebyl zvyklý, „ale ne kvůli řediteli, hlavně kvůli psovi.“

„Léčení?“ hlesl jsem užasle.

„Ale musíte to vysvětlit Ludvíkovi, už jsem s ním mluvil, on mě tam nechce, tak se tam máte stavit…, ale co nejdřív...“

„A kdo je to Ludvík?“ zeptal jsem se, ale vzápětí jsem byl v obraze, jenom oslovení křestním jménem mne zmátlo. Doktor Ludvík Palec, primář oddělení závislostí psychiatrické léčebny na kopci, Milanův soused. Konečně mi taky došlo, odkud bere Milan obědy, když jeho žena tam pracuje jako zdravotní sestra.

S primářem jsem už jednal na jaře, když od ředitele dostal povolenku na srnce za to, že půjčoval klienty léčebny na zalesňovací práce.

*   *   *

Milan jel na motorce, protože už zůstane doma, já za ním trabantem. Sníh po páteční přeháňce zabílil pole, javory v aleji už byly bez listí. Mokrá břečka se za motorkou rozstřikovala do vějíře.

Pak mě vedl do jídelny personálu a cestou všechny zdravil jako nejbližší přátele. Konečně, žil už tady na kopci dvacet let a patřil k inventáři. V té chvíli mi připadalo absurdní, že by měl najednou obědvat v jídelně s pacienty.

Padesátník primář Palec přišel za chvíli. Nechal nám oběma donést znojemskou s knedlíkem a začal sám.

„Taky vám řekl tu pitomost, že se chce léčit?“ spustil na mě tak bezprostředně, až mi zaskočilo. Nečekal jsem, žemě primář protialkoholického oddělení vyplísní za to, že mu přivádím pacienta.

„Nařídil to ředitel…,“ vykoktal jsem.

„Ten tomu tak rozumí. Podívejte se na něj… klepou se mu ruce? Neklepou. Potí se, nepotí, hrozí mu delirium, nehrozí,“ vyjmenovával mi základní příznaky alkoholiků, „není ani kvartální alkoholik, natož hladinkář. Může mi ten váš ředitel vysvětlit, z čeho ho mám léčit?“ pokračoval teatrálně.

Milan se usmíval a netřásly se mu ruce, protože dával z vidličky kus masa Valdovi. Ten ho nejdřív spolkl a potom olízl Milanovi tvář.

„Ale usnul u pomníku při kladení věnců a na jaře prošel prvomájovým průvodem…,“ oponoval jsem a to jsem uvedl jen dva příklady Milanových prohřešků. Na další jsem si v tu chvíli nevzpomněl, ale ten první máj stál za to, usmál jsem se v duchu.

Milan, samozřejmě s Valdou na vodítku, přicházel na seřadiště povinného průvodu, ale bohužel ve chvíli, kdy už průvod vyšel. Zdržel se, protože ho cestou zaskočila neuhasitelná žízeň.

Průvod už se nemohl zastavit a ustoupit v úzké ulici bez chodníků taky nebylo kam. Nakonec se rozestoupil a nechal Milana, aby prošel nejistým krokem a zařadil se na konec.

„A že usne, kde si lehne?“ pokračoval primář v Milanově diagnostice, „… to mu tak jedině můžeme závidět. Víte, co já do sebe nacpu prášků, abych zabral? A jemu stačí pár piv. Šťastný to člověk. On zkrátka není alkoholik, protože pije z radosti, a ne z nutnosti!“ poučil mne.

Milan ještě odešel pro moučníky a já jsem mu začal už teď závidět výběrovou domácí kuchyni.

„Ale on mi to ředitel nařídil. A znáte ho…,“ řekl jsem téměř prosebně.

„Právě že znám,“ odpověděl, ale když si Milan sedl zpět, byl už zase rozverný.

„Tak koho se víc bojíš, ředitele, nebo psa?“

„Psa,“ odpověděl Milan vesele.

„Tak ho, Milane, prodej a kup si jiného,“ smál se primář.

Valda seděl na židli s námi u stolu, slyšel to, ale tvářil se, že nerozumí.

„Tak to raději půl roku tady s tebou vydržím,“ licitoval Milan.

„Tak dobře, ale jenom měsíc a musíme mu napsat nemocenskou. Ale vy se mi příští rok přimluvíte za jelena, jsem na řadě,“ uzavřel nakonec jednání primář Ludvík Palec.

Plácli jsme si. Nejpodivnější obchod mého života byl dojednán.

*   *   *

Milan měl nemocenskou, spal doma, ale na snídaně už chodil na oddělení.

Paní Králová, jeho žena, pracovala ve stejné budově, ale o patro výš na uzavřeném ženském oddělení. Manželovo léčení brala s humorem, protože byla z práce zvyklá na horší věci. Ráno spolu na hájence nakrmili všechna domácí zvířata a potom šli se psem do blázince jako na procházku.

Valda na snídani a pozdější komunitu neměl primářem doporučený vstup. Čekal v sesterně, protože kolem deváté, pokud počasí jen trochu dovolilo, Milanovo oddělení stejně odcházelo na pracovní terapii pálit klest do lesa. Do Milanova lesa.

Na polesí se Milan vrátil v půlce prosince a měl pro obvodního lékaře zprávu, že byl léčen a je vyléčen. To ráno se zastavil i ředitel a všechny nás pochválil, zejména Milana Krále.

„Vidíte to, Milane, máte to za sebou a nemusíte se za nic stydět…, ale omluvte mě, protože dnes nemám řidiče, a tak musím jet na okres sám… víte, jak vypadají cesty, včera nasněžilo.“

Sklonil se k Milanovi a chtěl pohladit Valdu na jeho klíně. Pes zavrčel a odhalil špičáky až k dásním.

Dolejš poplašeně ucukl rukou.

„Co tomu psu dneska je?“ zeptal se polekaně.

„Jemu nic, ale vy byste dnes ráno určitě řídit neměl…,“ překládal Milan plynule ze psí do lidské řeči.

Zastřelená a postřelená

„Základním předpokladem správného průběrného odstřelu je disciplína doprovázejícího personálu,“ začal ředitel Dolejš svůj projev na okresní myslivecké konferenci.

Když se ten malý muž postavil za řečnický pultík, postavila se i část přítomných a odešla do předsálí na cigaretu.  Pamatovali si jeho loňskou přednášku o tom, jak přilákat kamzíky ke krmelcům.

Dolejš si do batohu plného jablek udělal díru a rychlou chůzí trousil šťavnaté plody až do údolí. Jestli po té stopě šli, to už neuvedl, zato přidal, jak viděl tato chytrá zvířata z rodu koz houpat se na převislé větvi kosodřeviny. Skočí prý ze skalky, na větvi se zavěsí za háčky svých růžků, ale zase už nedodal, jak se po pohoupání vyvěsí zpět.

„… pokud personál ví, že mu za špatně provedený odlov hrozí postih, raději se takového vyvaruje…,“ pokračoval ten mužík, který si za fyzickou podobu s říšským ministrem propagandy vysloužil přezdívku Goebbels. Kromě úzkého obličeje, výrazného nosu a světle modrých očí měli i stejná gesta. Jenom někdo chtěl přece jenom přezdívku zlidštit, tak ji zdrobnil na Goebbelska.

Byl jsem mezi těmi, co utekli na cigaretu, a teď jsem spěchal zpátky do sálu. Určitě mě bude hledat očima, abych mu mohl přitakat, když to bude potřebovat. Stávalo se tak v závažných pasážích, kdy se chtěl ujistit, že má pravdu. Pokaždé jsem mu přikývl, protože mi nic jiného nezbývalo.

Byl to můj ředitel Goebbelsek.

„A co s vámi udělá, když náhodou střelíte chovného jelena,“ zeptal se kolega z vedlejšího závodu s úšklebkem.

„Nic,“ odpověděl jsem klidně, „protože k takovým případům nedochází, každý si nechává poslední kulový náboj pro sebe a jako čestný muž to vyřeší sám se sebou…“

Zůstal chvíli s otevřenými ústy, protože slyšel, že na Lesním závodě Klenovník je možné všechno.

Vrátili jsme se do sálu.

Goebbelsek si mě našel. Viděl jsem v jeho očích zvláštní odlesk jako pokaždé, když ho napadne obzvlášť geniální myšlenka. Vloni to byl závazek ke sběru vystřelených nábojnic a jejich odvozu do sběrny barevných kovů.

Jenom doufám, že nevzpomene úlovek anatomické rarity, zděsil jsem se.

Byli jsme tehdy náhodou na čekané poblíž sebe, když pro mě přišel. Střelil laň, neměl baterku, tak mu prý mám posvítit. Měl jsem sice jen krabičku zápalek, ale což o to, vyvrhnout se dá i potmě a popaměti.

Podařilo se mu to, ale potom půlhodiny prohrabával balík bachoru a střev a něco nemohl najít. Vyškrtal jsem všechny sirky, než mi oznámil, že střelil anatomickou raritu. Ta laň nemá játra.

Přednáška zatím směřovala k odbornému a cílevědomému chovu divokých prasat na Lesním závodě. Přes celoroční krmeliště v lese dospěl až k striktnímu hájení dospělých bachyní. Ulovení bachyně je vážný přestupek, který se musí potrestat… Goebbelsek si mě zase hledal očima, abych mu pomohl vymyslet druh trestu, ale já jsem se právě díval na kolegu kuřáka naproti, který si ke spánku přikládal ukazováček a mačkal imaginární kohoutek.

Ředitel to naštěstí nějak zamluvil, protože se dostal ke způsobům lovu a všem slíbil nádhernou zimní naháňku, až mrazy napevno skují zem.

„Potom necháváme divočáky klouzat na ledě zamrzlé přehrady a tam bude dostatek času k řádnému výběru,“ rozplýval se.

Ti, kteří zažili houpající se kamzíky a sběr druhotných surovin, čekali od Goebbelska nějaký velký propagandistický čin.

Bruslící divočáci ovšem zaskočili i je. To se snad ani nedá vymyslet. Navzájem se pod stoly plácali do stehen a prohýbali se dušeným smíchem.

Přitom já jediný jsem věděl, že to tentokrát není jen velká fabulace. Při loňské naháňce opravdu početná skupina divočáků omylem vběhla na zamrzlou hladinu nevelké přehrady mezi dvěma zalesněnými stráněmi. Střelci stáli na obou březích ledové pláně a měli na dostřel komicky se klouzající prasata.

Byli jsme už ve vestibulu a ředitel pokračoval ve zvaní na velkou zimní klouzanou, jak tomu pohotově začal říkat. Odhadem jsem počítal, že už pozval nejméně sto lidí. Musel jsem se přidat, protože to bylo v mém polesí a budu to mít na krku.

„Naháňky umí dělat každý, ale dostat prasátka pěkně na ledovou plochu, to umíme jen my,“ pochválil nás už v autě na cestě zpátky.

Vzpomněl jsem si na jeho nadšení, když jednou našel stržený srnčí kus bez hlavy a určil, že pachatelem je rys. Propadl euforickému nadšení, protože nikdo z jeho kolegů na Lesním závodě rysa v revíru neměl. Kdybych ho tenkrát znal o něco déle, možná bych uvěřil, že tu hlavu ukousl sám.

„Moc se jich na tom ledě ale nestřelilo,“ připomněl jsem mu pravdu o loňském lovu. Kulky se od ledu svištivě odrážely, ale na výřadu zůstalo jen jedno sele.

„Dáme tam víc střelců. Pořádně to kolem hrázky zahustíme.“ Pustil volant a na okamžik si nad ním zamnul ruce.

Mým úkolem v těchto chvílích bylo vyslovení souhlasu.

„Ano, soudruhu řediteli, ano…“

*   *   *

Vše mohlo být zapomenuto a odsunuto na neurčito, nebýt mohutné tlakové výše, která se krátce před Vánoci usadila nad Finskem. V okrajovém proudění k nám začal pronikat arktický vzduch a zakrátko měl kovář mráz zakuto.

Goebbelskovi se myšlenka na naháňku vrátila jako staré zranění. Nechal si zjistit sílu ledu a naplánoval lov na pátek 21. prosince. Musel jsem zajistit velký sál hospody a hudbu na poslední leč spojenou s taneční zábavou.

Před hospodou se z chvojí připravila plocha jako tenisový kurt na plánovaný výřad. A na tancovačku prý přijde polovina městečka, rozhodl.

„Nepřijde nikdo,“ namítl jsem. „Je advent…“

Bylo to v době, kdy se Ježíšek vyměnil za Dědu Mráze.

„Co to je?“ zeptal se, a když jsem se mu pokusil vysvětlit zvyky křesťanského kalendáře, které jsem si útržkově pamatoval od babičky, nařídil je zrušit.

Šli jsme raději chystat četynu na výřad.

Tlaková výše seděla nad Helsinkami jako přilepená. V noci se z lesa ozývaly výstřely – buky praskaly mrazem.

*   *   *

Ze sta pozvaných jich dorazilo dvacet.

Stáli na nástupu a dech jim namrzal v knírech a vousech do ledových hrudek. Hon ještě nezačal, a už se proklínali, že vůbec vystrčili ze dveří špičku boty.

Zamrzlé borlice falešně skřípaly, ale malý muž před nastoupenou řadou chystal velkou řeč. Nakonec i jeho výřečnost mráz zkrátil.

„Takže hlavně nestřílíme bachyně, snad v jediném případě, kdyby byla postřelená,“ zdůraznil.

„Než bachyni, tak raději sebe,“ zašeptal mi kolega ze sousedního závodu se smíchem. Přijel prý se podívat, jak to u nás chodí.

Ředitel vybral pár nejvzácnějších hostů a ty nechal postavit za ledovou plochu, sám potom s jedním křídlem vystoupal do svahu. Já s druhým vystoupil na jeho úroveň. Bylo nás málo a stáli jsme řídce rozestavění. Honci se s hlasitým pokřikem zanořili do zasněžené houštiny mezi námi. a ta je za okamžik pohltila.

Měl jsem ruce i v rukavicích schované v kapsách a zahříval jsem se představou horkého letního dne, kterého se možná ještě dožiji, pokud přečkám severovýchodní proudění arktického vzduchu.

Bylo ticho, podle času už měly na kluzišti dole dávno padat rány. Potom jsem ale uslyšel šustění zmrzlého sněhu a viděl tlupu divočáků stoupat svahem vzhůru a přímo na naproti stojícího Goebbelska.

Kulová rána třeskla suše jako zlomená větev. Počkal jsem deset minut a šel se za ředitelem podívat.

Metráková bachyně ležela spořádaně na pravém boku, jako by si už lehla na výřad.

„Šla poslední, ale měla jít přece první…,“ rozčiloval se Goebbelsek nad nebohou, která tak zásadně porušila sociální pravidla tlupy. „Mám pravdu?“ dožadoval se mého schválení.

„Asi ano… bývá to tak a píšou to i v knihách…“

Lysými korunami bučiny, v které jsme stáli, prosvitlo slunce a učinilo tak přednášku o něco snesitelnější.

„To ale musíš vysvětlit ty…,“ řekl mi náhle a důrazně.

Nechápal jsem.

„Musíš vysvětlit, proč jsi se spletl a tu bachyni střelil, jistě uznáš, že to nemohu vzít na sebe…“

„A proč já?“

„Můžeš mi vysvětlit, jak bych to mohl vysvětlit já?“

To jsem neuměl.

„Prostě to vezmeš na sebe a hotovo!“

Tak jsem střelil bachyni.

*   *   *

Kdyby se hlasovalo, pak by většina chtěla určitě domů. Hlavně ti, kteří dvě hodiny civěli na zamrzlou přehradu a čekali na slíbené rozbruslení.

Byla ale svačina a roztávali jsme u ohně. Jediný úlovek, moji bachyni, přitáhli honci.

„Spletl se, je ještě mladý, ale o to větší bude postih…,“ vysvětloval Goebbelsek svoji zmýlenou. Poslouchal jsem to divadelní představení se skloněnou hlavou a byl jsem rád, že mě ostatní alespoň pohledy a gesty povzbuzují.

Jenom zlomyslný kolega se přitočil a zašeptal: „Nezapomeň si nechat poslední náboj…“

Goebbelsek ale už hnal všechny do zbraně. Tentokrát to bude jistota, je to jižní stráň, kde je zakrmeno, a konečně všechna prasata naženeme na led. Byl tou myšlenkou posedlý. Byl asi přesvědčen, že se tím zapíše do dějin.

Situace se opakovala, ale na příjemnější světové straně. Slunce už na nás svítilo nepřetržitě, i když nehřálo. Opět jsme s Goebbelskem stáli poslední na kopci a čekali na věci příští. Tlupa černé stejně jako předtím prorazila mezi honci a běžela do kopce ukázat se řediteli režijní honitby.

Jasně a zřetelně jsem viděl vpředu jdoucí tři bachyně a průvod selat rozvážně uzavíral kňour. Ještě vidím, jak ředitel zvedá pušku, a tak se raději rychle schovám  za silný kmen buku.

Zůstal jsem tentokrát ještě značnou chvíli po jeho ráně – konečně ať si s ošetřením zvěřiny poradí sám, když už má takové štěstí a všechna zvěř jde na něj.

Na dálku pak vidím, jak před ním na sněhu leží velký, už vyvržený kus, asi střelil toho kňoura. Goebbelsek se však najednou rozhlíží, a když se ujistí, že je bez svědků, zvedá kulovnici opřenou o strom, sklání se nad ležícím kusem a střílí.

Slyšel jsem mnohokrát, že se omráčený divočák zvedl, a už ho nikdy nikdo neviděl, ale určitě nebyl vyvržený.

Zůstal jsem na místě a zbytek děje pozoruji dalekohledem. Ředitel se sklání nad vyvrženým kusem, do ruky nabírá už tuhnoucí barvu a ukazováčkem ji cpe do díry, kterou před chvílí vystřelil v předním běhu svého úlovku.

Nerozuměl jsem tomu, a navíc mi to počínání připadalo tak zvláštně intimní, že jsem nechtěl rušit. Jako jakýsi magický obřad. Čekat se ale dlouho nedalo.

Za okamžik už stojím vedle něj a držíme chvilku ticha nad zhaslým kusem.

Bachyní.

„Byla postřelená…,“ řekl a ukazoval na díru v běhu, kterou před chvílí vyrobil.

„Zastřelená a postřelená!“

„Přesně tak,“ opakoval stereotypně a pak se vzpamatoval. „Vlastně, co to povídáš? Postřelená a zastřelená,“ opravil se.

„Postřelená a zastřelená…“

Někdy stačí jenom změnit pořadí slov.

*   *   *

Kolem druhé hodiny se oteplilo na mínus deset. To je teplota, při které pod nosem nenamrzají kníry.

Spěchali jsme na výřad, tak jako lidé utíkají po pohřbu ze hřbitova. Matky bachyně ležely osamoceně na velkém bílém hřišti lemovaném smrkovými větvemi.

Myslel jsem, že už k tomu není co dodat, ale Goebbelsek byl k neporažení.

„Příště je na ten led určitě dostaneme,“ slíbil na závěr závěrečné řeči.

Na pódiu prázdného sálu už stáli připravení čtyři místní univerzální hudebníci.

„Co máme dělat?“ zeptal se mě kapelník.

„Hrajte…“