Králův klenot

Elizabeth Chadwicková
Králův klenot

Všechny postavy a události v této publikaci, kromě těch veřejně známých, jsou fiktivní a jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými nebo mrtvými, je čistě náhodná.

Přeložila Renáta Tetřevová

Elizabeth Chadwick

The King’s Jewel

Copyright © Elizabeth Chadwick 2023

Mapu vytvořil Stephen Dew

Bylo uplatněno morální právo autora.

All rights reserved.

First published in Great Britain in 2023 by Sphere

Translation © Renáta Tetřevová, 2024

ISBN 978-80-249-5660-2

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

Epilog

Poznámka autorky

Poděkování

Mým čtenářům, Vám všem

Obsazení postav

Osoby označené hvězdičkou skutečně žily

Velšané (seřazeno postupně, jak v příběhu vystupují)

Nesta ferch Rhys
Dcera Rhyse ap Tewdra, dyfedského knížete, lorda z Carew*

Dewi ap Einan
Zkušený a věrný štolba ve službách Nestiny rodiny

Morgan
Dewiho syn, mladý, ale zkušený voják

Geraint
Dewiho další syn, Morganův bratr, rovněž zkušený voják

Gwladus
Nestina matka*

Gruffydd ap Rhys
Nestin bratr*

Ifan
Stopař a zvěd Geralda z Windsoru

Rutherk ap Tewdr
Nestin strýc*

Eleri
Nestina starší služebná

Wilfrid
Biskup od svatého Davida*

Owain ap Cadwgan
Hezký, charismatický princ a válečník, nejstarší syn Cadwgana ap Bleddyn*

Ceridwen
Nestina mladší služebná

Madog ap Rhyrid
Owainův nespolehlivý, sebe hledající bratranec*

Cadwgan ap Bleddyn
Kníže Powysu, Owainův otec, přežil četné šarvátky
a války*

Rhian
Další Nestina služebná

Rhodri
Ifanův syn

Normané, Angličané, Vlámové a další
(seřazeno postupně, jak v příběhu vystupují)

Gerald FitzWalter z Windsoru
Mladší syn velitele posádky windsorského hradu, talentovaný, ambiciózní rytíř*

Arnulf de Montgomery
Syn Rogera de Montgomery, hraběte ze Shrewsbury, zdatný válečník a velitel, Geraldův lenní pán*

Hugh de Montgomery
Nejstarší syn hraběte ze Shrewsbury*

Adele Corbetová
Choť Roberta Corbeta (její křestní jméno ve skutečnosti neznáme)*

Roger de Montgomery
Vlivný hrabě ze Shrewsbury*

Robert Corbet
Lord z Pomezí, podřízený rodu Montgomeryů*

Richard de Belmeis
Jáhen ve službách rodu Montgomeryů, později biskup londýnský a místokrál Velšského pomezí*

Sybilla Corbetová
Malá dcera Adele*

Yolanda
Geraldova milenka (jméno a bližší údaje o životě neznáme, avšak existovala)*

William Hait
Vlámský rytíř, Geraldův zástupce velitele posádky na hradě Pembroke*

Brian
Panoš rytíře Jordana de Mara

Jordan de Mara
Rytíř Montgomeryů

Vilém Ryšavý
Syn Viléma Dobyvatele, anglický král v letech
1089–1100*

Jindřich I.
Ambiciózní, mladší bratr Viléma Ryšavého,
anglický král v letech 1100–1135*

Robert de Belleme
Další z bratrů Montgomeryů, chovatel kvalitních koní*

Madame Beatrice
Dvorní dáma ve Woodstocku

Ede
Jedna z milenek Jindřicha I. a pravděpodobná matka jeho syna Roberta*

Robert de Caen
Nejstarší nemanželský syn Jindřicha I.*

Annora
Jedna z milenek Jindřicha I., žijící ve Woodstocku*

Walter FitzOdo
Velitel windsorského hradu a Geraldův otec*

William FitzWalter
Geraldův starší bratr a budoucí velitel windsorského hradu*

Odo de Barry
Geraldův přítel a lord z Manorbier*

Marguerite de Barry
Odova žena (skutečné křestní jméno neznáme)*

Emma de Sai
Dcera Picota de Sai a choť Cadwgana ap Bleddyna (skutečné křestní jméno neznáme)*

William Brabantský
Brabanstský usedlík v jižním Walesu, významný kupec a vůdce komunity*

Matthew de Reivers
Normanský voják v posádce hradu Cenarth Bychan

Juel
Vlámský voják v posádce Cenartha Bychana

Magnus Sigurdsson
Kupec irsko-norského původu obchodující s legálním zbožím, méně legálním lupem a s lidmi

Einar Žlutovousý
Kupec irsko-norského původu

Královna Matilda (Edith)
Choť krále Jindřicha I.*

Nestiny a Geraldovy děti

Walter
Geraldův syn neznámé matky (v tomto románu Yolandy)*

Jindřich
Nestin syn s králem Jindřichem I.*

Gwilym
Nestin a Geraldův nejstarší syn*

Angharad
Nestina a Geraldova prvorozená dcera*

Dafydd
Nestin a Geraldův druhý syn, pozdější biskup od svatého Davida*

Maurice
Nestin a Geraldův třetí syn*

Gwladus
Nestina a Geraldova druhá dcera*

1

Hrad Carew, jižní Wales,
duben 1093

Nesta byla právě ve stájích, aby přivítala na svět Heřino nové hříbě, když se její otec vrátil domů. Hřebeček, ještě mokrý od plodové vody, se potácivě postavil na nohy, aby okamžitě upadl zpátky do slámy. Klisna povzbudivě zaržála a olízala potomka dlouhými tahy jazykem, dokud se znovu nepokusil vstát. Tentokrát se mu to podařilo. Kymácel se na všech čtyřech, ale neklesl.

„Bude z něj pěkný válečný kůň,“ poznamenal štolba Dewi, když hříbě odklopýtalo do bezpečí matčina boku. „Vypadá dočista jako jeho otec.“

Nesta se užasle a potěšeně usmála, jelikož hříbě skutečně vyhlíželo přesně jako Taran, přední plemeník knížecího hřebčína v Carew. Otec na něm před třemi dny vyjel na tažení na sever do Breconu, kde nenávidění Normané stavěli další ze svých hradů, jimiž je stále víc zatlačovali do velšského vnitrozemí. Mírová dohoda, kterou otec uzavřel s králem Vilémem Bastardem, zemřela spolu s ním, a za nové vlády jeho syna Viléma Ryšavého normanští baroni z Pomezí obrátili lačnou pozornost západním směrem a pohlíželi na velšská knížectví jako na jablka zralá ke sklizni. Před deseti dny dorazily na Carew zvěsti, že se Normané spojili s otcovým dávným a úhlavním nepřítelem z Powysu, s Cadwganem z rodu Bleddynů, na což otec reagoval tím, že vyrazil se svou válečnou družinou, aby zastavil jejich vpád.

Hříbě se postavilo zeširoka jako opilec a hledalo klisnino vemínko.

„Jak mu budeme říkat, mladá paní?“ zeptal se Dewi a zamrkal.

Nesta naklonila hlavu. „Tymestl,“ rozhodla. Bouře, syn Hromu. Kdykoli se dívala na otcovo cválající chovné stádo, na vlající hřívy a ocasy, srdce jí plesalo radostí. Jejím oblíbencem byl Taran s klenutým krkem a hrdě vysokým krokem, avšak milovala i štíhlé klisny s lesklou srstí a nohatá, poskakující hříbata. Koně z Carew byli vyhlášení a žádaní po celém Walesu.

„Dobrá volba,“ kývl Dewi. „Váš otec bude souhlasit.“

Nesta se nad pochvalou zatetelila. Modlila se k Bohu, aby se otec brzy vrátil. Chtěla být první, kdo mu ukáže nový přírůstek. Zakručelo jí v žaludku. Hned po probuzení se spěšně oblékla, zapletla si vlasy a utíkala do stájí, jelikož věděla, že k porodu dojde co nevidět. A teď, ačkoli měla hlad, stále otálela. Nechtěla odejít od klisny s hříbětem. Na několik vzácných okamžiků sdílela tuto nádhernou zprávu jen s Dewim.

Štolba se na ni vědoucně usmál a rozbalil ubrousek se snídaní, pečeným chlebem a prorostlou slaninou. „Jen si vezměte, mladá paní.“

Nesta sklopila s milostivou důstojností hlavu. Byla dcera knížete a podle toho se musela chovat, ale Dewiho znala od chvíle, kdy ji coby baculatou holčičku držel na poníkovi, a jejich vztah se ubíral vlastními pravidly hierarchie. Nesta měla Dewiho moc ráda a on, jenž zplodil pouze syny – dospělé muže, kteří sloužili ve válečné družině lorda Rhyse –, ji hýčkal jako princeznu.

Nesta se zakousla do měkké chlebové placky, sice pečené na rozžhaveném kameni, ale chutné, na níž ležel tenký plátek tučné slaniny vonící po kouři a bylinkách. Jakmile se hřebeček poprvé napil mléka, stočil se na slámě a usnul, zatímco Hera nad ním postávala, očichávala ho a jemně do něj šťouchala nozdrami. Jarní slunce stoupalo po obloze a nastalo pěkné, průzračné ráno. Dnes nebyl den na to, aby předla v matčině komnatě s čtyřletým bratrem Gruffyddem u nohou, ale aby skočila do sedla a vyjela si podél řeky nebo přes kopec k Manorbier, kde by pozorovala bíle zčeřené vlny valící se na pobřeží.

Strážný na hlídce náhle vykřikl z palisády a zatroubil na roh. Nesta okamžitě z hloubi duše věděla, že oznamuje otcův návrat. Oprášila si drobky ze šatů a vyběhla na dvůr. Když se velká dřevěná brána otevřela, zrychlil se jí dech rozčilením.

Jakmile se dovnitř chaoticky a vyčerpaně vpotáceli první muži, vytřeštila oči. Z otcovy hrdé a silné válečné družiny se vracela neorganizovaná tlupa raněných a poražených mužů. Se stoupající panikou hledala vzpínajícího se hřebce se šindelově lesklou zádí a černovlasého muže ve splývavém červeném plášti, avšak neviděla ani jednoho. Mezi vojáky nezahlédla ani otcova bratra, strýce Rutherka.

Bránou projeli Dewiho synové Morgan a Geraint. Morgan vedl hnědáka, přes kterého leželo bezvládné tělo. Nesta zatajila dech. Mrtvý muž měl vlasy jako půlnoční obloha a červený plášť byl silně potřísněný tmavými červenohnědými fleky.

Dewi vyběhl ze stájí za ní a na dvoře se začaly srocovat hloučky ohromených sloužících, oči navrch hlavy a dlaně přes ústa.

„Blíží se Montgomery a za ním Cadwgan s družinou,“ oznámil Morgan ponuře. „Máme nanejvýš pár hodin. Spěchali jsme, co to šlo, a jsme vyčerpaní. Mnozí z nás padli. Je nás málo, abychom dokázali uhájit Carew.“

„Kde je lord Rutherk?“ zeptal se Dewi.

Geraint se znechuceně ušklíbl. „Vzdal se Normanům a přísahal jim spojenectví, aby si zachránil krk. Nečekejte, že nám pomůže.“

Nesta rozhovor slyšela, ale nic pro ni neznamenal. Otec se vrátí a všechno dá do pořádku. Nemůže být mrtvý. To tělo přehozené přes koně není jeho. Jak by také mohlo, když to není Taran? Jak by mohl být v Pánu, když je tak velký a silný? Nenechá svůj lid bez vedení a bez ochrany.

Dewi ji vzal za ruku a otočil ji směrem k síni. „Dítě, běž pro svou matku. Musíme pryč.“ Snažila se mu vytrhnout. Potřebovala vidět tvář muže visícího přes hnědáka, aby se ujistila, že opravdu není jejím otcem. Dewi ji však nepustil. „Všechno ostatní musí počkat,“ prohlásil se stoupající naléhavostí. „Teď musíme utéct. Jde o život. Rychle, pospěš si!“

V jeho očích spatřila směs tvrdosti a soucitu a vzpamatovala se. Vykřikla, vyškubla se z jeho sevření a prchla před šokujícím výjevem otcovy poražené družiny.

Čas se pro ni změnil ve zdlouhavou jízdu v mlze a rychlou plavbu v rozbouřené řece zároveň. Nesta si sbalila šperky, kvalitní šaty a stužky – věci, jež byly znamením jejího postavení coby hýčkané dcery dyfedského velkoknížete. Byl to ale jen sen. Až se za chvíli probudí, bude ležet v bezpečí své postele. Nemilosrdně se štípla, až si způsobila modřinu, ale noční můra zůstávala skutečností.

Její matka Gwladus zachmuřeně zabalila jejího bratříčka Gruffydda do pláště a klekla si před něj, aby látku zajistila jehlicí. „Buď hodný a statečný chlapec,“ oslovila ho chvějícím se hlasem. „Dělej, co ti řeknou, a já se k tobě vrátím hned, jak to půjde.“

Hoch vážně kývl, oči vykulené, užaslé, kousíček k slzám, zatímco ho matka spěšně vyvlekla na dvůr a podala ho Dewiho synům, kteří už čekali na čerstvých koních. „Nezastavujte ani za nic,“ zajíkla se. „Dostaňte ho do bezpečí. Tady jsou jeho šaty a peníze na útratu.“

„Ochráníme ho vlastními životy, lady Gwladus,“ zapřísahal se Morgan a silnými pažemi sáhl po Gruffyddovi. Geraint se mezitím postaral o vak s oblečením a převzal měšec s mincemi.

Nesta ještě na okamžik zahlédla vystrašený obličej bratříčka, než ho Morgan zvedl k sobě do sedla a otočil koně. Vyrazili ostrým klusem k bráně a za chvíli byli pryč.

„Bože dej, ať dorazí k pobřeží včas, prosím,“ zašeptala její matka a pokřižovala se. Roztřeseně se nadechla a pohlédla na Nestu. „Musíme si také pospíšit – máš všechno zabalené?“

„Ano, máti.“ Nesta ukázala na vlastní uzlíček. Před čtyřmi lety během rozbrojů s Cadwganem z Powysu museli na nějaký čas prchnout do Irska, takže přípravy na útěk nebyly žádnou novinkou, ale tentokrát to bylo jiné. Normané měli děsivou pověst a její otec byl… nemohl je vést.

„Dobře. Vezmi si plášť a zakryj si vlasy – hned.“

Nesta polkla. „Máti…,“ začala, ale vzápětí zmlkla, jelikož jí slova uvízla v hrdle.

„Ach, dítě…“ Gwladus přehodila Nestě plášť přes ramena stejně jako předtím Gruffyddovi a zapnula ho svojí oblíbenou stříbrnou broží s granátem. „Hlavně žádný pláč. Buď statečná tak, jak by si to tvůj otec přál a jak by ti to nařídil.“

Nesta tvrdě polkla a kývla, aby dala najevo, že rozumí, ačkoli její svět se právě roztříštil na tisíc kousků. Matka ji horoucně objala a společně opustily hrad, nechajíce za sebou život, který byl ještě před hodinou v pořádku a v bezpečí, avšak teď zničehonic zmizel, jako když poryv větru sfoukne svíčku.

Později dopoledne uprchlíci dorazili ke kamenné strážní věži při ústí řeky, tři míle od sídla Pembroke, a nedaleko pobřeží si postavili stany. Hlídač, zamračený, plešatící chlapík ve středním věku, jim předal vzkaz, že Morgan s Geraintem a Gruffyddem před dvěma hodinami bezpečně odpluli na lodi s nákladem vlny do Irska ke dvoru Diarmaita MacEnny, krále z Leinsteru. Ke břehu měly přirazit další lodě, ovšem až s přílivem, který měl nastat teprve za několik hodin.

Tři válečníci z družiny lorda Rhyse opatrně sejmuli pánovo tělo z koně, uložili je na prkno, paže na prsou zkřížené. Nesta stála vedle matky a zírala na provizorní máry. Otec měl neposkvrněnou tvář. Ostře řezané rysy byly stále krásné, ačkoli dech se už vytratil. Tolik si přála, aby se mu znovu zvedla hruď, aby otevřel oči usmál se a řekl, že to byl jen trik. Kdyby uvěřila tomu, že se jí všechno jen zdá, mohla by žít od okamžiku po okamžik a vědět, že až se probudí, všechno bude znovu jak dosud. Vždyť jak by mohl její hezký otec plný síly znenadání přijít o veškeré smysly a city? Jak by mohl znovu neusednout v síni a nevládnout se stříbrným žezlem v ruce? Jak by mohl nepít medovinu z knížecího rohu? Tohle přece nemůže být pravda.

Její matka s pevným sebeovládáním přistoupila k manželovu tělu a sklonila se, aby ho políbila na čelo. „Bůh opatruj vaši duši, můj věrný choti,“ zašeptala. „Budete pomstěn, to vám přísahám. Váš syn je v bezpečí za mořem a vrátí se, až nadejde správná chvíle, aby udeřil. Tohle není konec – tohle je teprve začátek.“

Nesta zaťala pěsti, až se jí nehty zaryly do dlaní. Dokonce i kdyby se bratr skutečně jednou vrátil a pomstil otcovu smrt, jsou mu teprve čtyři roky, což znamená, že před nimi jsou dlouhá léta čekání.

Matka poručila, aby přinesli vodu na umytí těla a z jednoho vaku plátno na rubáš. Zatímco muži kopali hrob, jejich kaplan se modlil. Nesta si klekla, aby pomohla matce. Otřela jednu otcovu paži, vyškrabala zpod nehtů zaschlou krev, držela chladnou, nehybnou ruku, která ji hladívala po vlasech. A přesto se zdráhala uvěřit. Jeho odchod byl příliš ohromující, aby ho dokázala přijmout.

U mrtvoly je nepřístojné ptát se na tři věci: „Kdo ho zabil?“, „Kdo to leží na márách?“ a „Čí je ten čerstvý hrob?“ Alespoň tak to stojí v zákonech, které pro svůj lid v Cymru vydal její pra-praděd Hywel Dda. Jenže v těchto časech, kdy se všechno rozpadá na prach a rodina je rozprášená do všech koutů světa, je těžké uchovávat vzpomínky pro další pokolení.

Matčin žal byl tvrdý a hladký jako kámen. Ten její připomínal mlhu.

Gerald FitzWalter vhodil do ohně další poleno a díval se, jak dopadlo na šedivějící uhlíky s horkými rudými spodky. Do temnoty rázem vytryskla sprška jisker, která v něm vyvolala představu velšských draků – což by samozřejmě před ostatními muži shromážděnými kolem táborového ohně nikdy nepřiznal.

Normanský velitel Arnulf de Montgomery přijel na Carew za soumraku a nalezl jej opuštěný se známkami spěšného odchodu. Ohniště v síni dosud doutnalo a na dvoře klovalo několik slepic, z nichž jedna posloužila Geraldovi a jeho seržantům jako večeře, přestože byla tuhá jako zimní boty a Gerald si dosud z mezer mezi zuby tahal vlákna masa.

Tři dny pronásledovali zbytky válečné družiny Rhyse ap Tewdra, ale Velšané jim vyklouzli v lese, rychlí a mrštní jako přízraky. Nedůvěřoval i jejich průvodci ani co by se za nehet vešlo, i když se Rutherk,
bratr Rhyse ap Tewdra toužil stát jejich novým spojencem. Gerald ho podezříval, že ze všeho nejvíc chce vládnout Dyfedu, což znamenalo zmocnit se Rhysovy ženy a dětí, zejména chlapce. Rutherk nebyl šťastný, když zjistil, že je Carew opuštěný. Na pronásledování však bylo příliš pozdě a koně si potřebovali odpočinout.

Gerald sáhl po poháru, ale vzápětí místo toho popadl dýku a překvapeně zaklel, když se v odlesku strážního ohně objevil Velšan středního věku v kápi z ovčí kůže a tunice v odstínu mezi olivovou a šedou barvou. Ifan byl jedním z jejich zvědů, cenný, jelikož mluvil normanským jazykem – sice otřesně, ale lépe než Gerald velšsky, ačkoli se zlepšoval.

Když zvěd viděl, jak Geralda vyvedl z míry, oči se mu pobaveně zaleskly. „Nebuďte tak hrrr s tou dýkou, můj dobrý pane,“ poznamenal. „Přináším zprávy.“

Gerald obezřetně stáhl ruku z jílce nože. Velšané se pohybovali kradmo jako vlci a ve zdejším kraji znali každý kámen. Ale ačkoli milovali stříbro, jejich věrnost byla vrtkavá a nedala se koupit – pouze jejich služby. Geraldův pán, Arnulf de Montgomery, je platil královsky, ale nevěřil jim. „A jaképak?“

Zvěd si olízl rty a zadíval se na pohár. Gerald mu ho s uštěpačným úsměvem dolil vínem a podal. Na normanské víno si Velšané nikdy nestěžovali.

Ifan se napil, s požitkem mlaskl a pak prohlásil: „Jsou u strážní věže u ústí nad Pembroke a doufají, že odplují do Irska dřív, než jim v tom stačíte zabránit.“ Pokrčil rameny. „Je úplně jedno, jestli uprchnou, nebo je zajmete. Kníže Rhys je mrtvý a nezůstal nikdo, kdo by zaujal jeho místo. Rutherk ap Tewdr by se sice náramně rád stal lordem z Dyfedu, ale není dost silný, aby mohl na bratrův trůn usednout.“

Gerald si přejel dlaní přes strniště na bradě. „Tak za kým půjdou?“

„To není otázka pro mě, mylorde.“ Ifan se znovu napil. Tentokrát víno převaloval v ústech, než ho polkl.

„Možná, ale ptám se tebe.“

„Měl byste si dávat pozor na lorda Cadwgana. Prahne po tomhle území už dlouho a s knížetem Rhysem se proto několikrát střetl. Naposledy dal lord Rhys stít dva jeho bratry. Cadwgan si bude chtít urvat něco pro sebe a svého dědice Owaina, který dospívá.“

„Zajímavé.“ Gerald natáhl ruku, aby mu Velšan vrátil pohár. Číše by mu takhle nezmizela poprvé a už se poučil. „Odvedu tě k mému pánovi – tohle bude chtít slyšet přímo od tebe.“ Vyplatil zvědovi stříbrňák, na kterém byla vyražena hlava krále Viléma Ryšavého.

Ifan vhodil minci do měšce u pasu. „Třeba by urozený normanský lord chtěl využít příležitost v Dyfedu?“ Oči se mu výsměšně zaleskly.

Geral na něj tvrdě pohlédl. „Nezacházej příliš daleko.“

Ifan se nepřestával usmívat. „Jen tak daleko, jak potřebuji, fy arglwydd,“ uštěpačně označil Geralda za svého pána.

Gerald si drzého zvěda dál nevšímal a zamířil spolu s ním od strážního ohně do síně, kde u ohniště debatovali Arnulf de Montgomery, jeho bratr Hugh a velšský šlechtic Rutherk ap Tewdr. Povídali si prostřednictvím tlumočníka.

Arnulf de Montgomery okamžitě vzhlédl. Měl oči světlehnědé jako liška a zároveň byl i jako liška štíhlý. Jeho bratr oproti tomu měl rozložitá ramena a přes opasek se mu valilo břicho.

„Jsou na pobřeží za Pembroke, u strážní věže. Čekají na irskou loď,“ informoval ho Gerald. „Na rozdíl od nich máme štěstí.“

„A co ten kluk?“ zeptal se Rutherk přes tlumočníka a v hezké tváři se objevily obavy. Gerald ho už z principu nesnášel: chlap, který prodal vlastního bratra, místo aby při něm pevně stál, si nezasloužil jakoukoli úctu – ačkoli u vládnoucích velšských rodů to nebylo nic neobvyklého.

„Je tam celý dvůr, fy arglwydd,“ pokračoval Ifan. „Viděl jsem dceru s matkou, stejně jako tělo lorda Rhyse ležící na zemi. Jestli je hoch s nimi, těžko říct. Nezahlédl jsem ho. Mají tak dvacet válečníků a přibližně stejný počet sloužících.“

Hugh de Montgomery si založil paže na břiše. „Měli bychom vyrazit hned za úsvitu. Jinak to nebude mít cenu.“

Arnulf kývl na Geralda. „Ať se muži připraví.“

„Pane.“ Gerald se uklonil, zapálil si u ohně lucernu a vrátil se ven, aby zkontroloval hlídky a obešel okolí. Párkrát se zastavil u ohňů, promluvil si s vojáky a předal jim informaci, aby byli časně ráno připravení. Pečlivě plnil Arnulfovy příkazy a nenechával nic náhodě. Pokud chtěl povýšit, musel dokázat své hodnoty. Wales byla země příležitostí, na rozdíl od Anglie, kde jako mladší syn měl vyhlídky omezené. A kromě ambicí ho Wales zvláštně přitahoval jako tenká zlatá nit zdobící jeho duši.

Tiše si broukal a naposled zašel do stájí. Světlem se mihla kočka s malou krysou v zubech. Velšané tu ve spěchu nechali slámu a seno. Zkontroloval vlastního koně, jestli se o něj jeho panoš řádně postaral. Válečný oř Brun zastříhal ušima a Gerald se zastavil, aby ho pohladil po husté hřívě a tiše k němu promlouval, než se přesunul k jezdeckému a nákladnímu koni.

Popošel dál i k válečným koním Montgomeryů, které odchoval další z Arnulfových bratrů, Robert. Byli to nádherní šedáci, statní, temperamentní a rychlí jako vítr. Gerald si toužebně povzdechl, jelikož tak luxusní zvířata si mohli dovolit leda králové a knížata, nikoli pouzí rytíři žijící ze mzdy.

Za šedáky stál poslední přírůstek Arnulfa de Montgomeryho – hřebec knížete Rhyse, jehož se zmocnili během bitvy. Mladý kůň byl přenádherný. Srst se mu leskla jako šindel umytá bouří. Gerald se k němu postavil, aby si hřebec zvykl na jeho pach, a pak ho zlehka pohladil po hladké, klenuté šíji. Oř dupl, pohodil hlavou, ale Geraldovi dovolil, aby se ho obdivně dotkl.

„Jmenuje se Taran,“ ozval se Ifan, který se zjevil jako duch. „To znamená Bouře. Nemyslím, že váš pán dovolí, aby si ho vzal Rutherk ap Tewdr jako kořist – na to je příliš cenný. Koně z Carew mají obrovskou cenu a jejich rodokmen sahá až k hřebcům slavného Hywela Dda.“

Gerald skryl podráždění, že si zvěda předtím vůbec nevšiml. Byl si jistý, že Arnulf je ochotný Rutherkovi ponechat leda tak jeho život a pár hradů, na kterých bude sloužit novým normanským pánům. Kníže byl mrtvý a na jeho místo nenastoupí nikdo jiný. Knížectví bylo minulostí. „Jakže se ten kůň jmenuje?“

„Taran,“ zopakoval Ifan. „Bouře.“

Geral slovo opakoval, aby si ho zapamatoval. Pomaličku se učil velšsky, aby nemusel spoléhat na tlumočníky, kteří mohli kdykoli cokoli zatajit. Tento jazyk ho zaujal svou melodičností a poetickým rytmem.

„Proč pro nás vlastně pracuješ?“ zeptal se Ifana. „Tedy kromě peněz. Proč sloužíš Normanům?“

Zvěd pokrčil rameny v tunice z ovčího rouna. „I kdybychom se na hlavu postavili, stejně nad naší zemí převezmete vládu, stejně jako jste to udělali v Anglii. Proč bych tedy měl plavat proti proudu a zemřít, když mohu žít a ještě dostat zaplaceno?“ Znenadání vstoupil do plného světla lucerny a odhalil krk. „Vidíte ty jizvy od želez? To mi udělali vlastní lidé.“

Gerald se zadíval na světlé jizvy, stěží znatelné, ale přesto nesmazatelné. Věděl, že ve válce velšští lordové na území nepřátel zajímají muže, ženy a děti a převážejí je v okovech přes Irské moře, aby je prodali v Dublinu na trhu otroků. Církev sice takové jednání odsuzovala, avšak pokračovalo, jelikož bylo příliš lukrativní na to, aby skončilo.

„Tři roky jsem byl otrokem Cadwgana ap Bleddyna,“ pokračoval Ifan. „Moji mladou ženu a syna prodali do Irska, kde zemřeli, a já jsem uprchl. Vy Normané jste tvrdí páni a my pod vaší vládou trpíme. Nemám vás rád, ale platíte mě a díky vám mám příležitost se pomstít.“

Když Gerald postřehl ve zvědových očích divoký lesk, mimoděk zatajil dech. „Děkuji. Tohle nikomu neřeknu.“

„Není to žádné tajemství,“ prohlásil Ifan s plamennou hrdostí. „Mám teď novou ženu a synka, ale není den, kdy bych na první rodinu nevzpomínal.“

Za nimi tmavý hřebec zafrkal a hrábnul kopytem do slámy. Gerald se otočil, aby ho uklidnil, a když se znovu ohlédl, Ifan byl dávno pryč.

Gerald se zamyšleně vrátil do síně a rozložil si matraci ke zdi. Tři lordové a tlumočník si stále tiše povídali u ohně, ale on se k nim nepřidal, jen pokýval hlavou a vyměnil si pohledy s Arnulfem, aby mu dal najevo, že všechny povinnosti splnil.

Vypil dva plné rohy vody – dost na to, aby ho plný močový měchýř brzy ráno probudil a měl čas zburcovat muže. Pak se zabalil do pláště, meč po boku, a zavřel oči.

Normané vtrhli do velšského tábora jako bouře. Rozráželi všechno před sebou, a kdo se jim postavil, toho srazili mečem. Nesta, zabalená do pláště, právě z břehu sledovala drobnou tečku lodě mířící do přístavu, když zaslechla křik a třeskot zbraní. Rychle se obrátila a ohromeně sledovala, jak se na ně řítí vojáci a nad hlavami mávají zbraněmi.

Její strýc před ní zastavil koně, až odlétla sprška kamínků, a zatarasil jí ústupovou cestu. „Kde je Gruffyd?“ zahulákal na ni. „Kde máš bratra?“

„Tam, kde na něj nemůžeš!“ Kéž by měla u sebe dýku, aby mu ji mohla zapíchnout do zrádného srdce. Shromáždila v ústech sliny a plivla mu k nohám.

„Tohle je dcera mého bratra,“ informoval Rutherk dalšího Velšana, který se k němu připojil. „Vyřiď Normanům, že říká, že kluk utekl do Irska, ale stejně bychom se po něm měli podívat.“

„Už se stalo,“ opáčil muž. „Lord Arnulf má matku a její ženy. Vezme je na Pembroke. Tady jsme skončili.“

Nesta hořela pohrdáním pro oba. Vítr od moře ji bodal do očí a po tvářích jí stékaly slzy. Nebyl to však pláč. Nikdy by před těmito zbabělci neplakala.

Přivedli osedlané koně a její matku vlekli k nim. Bránila se, a tak do ní nějaký voják strčil, až klopýtla. Nestina nenávist stoupala, dokud jí nesevřela hrdlo. Nějaký Norman ji strčil směrem ke koním a stiskl jí u toho zadek, což vyvolalo chlípné poznámky jeho společníků a smích. Ovšem vzápětí do dotyčného narazil rytíř na statném hnědákovi a muž upadl. Po dalším varování, ledovějším než to předchozí, mu úšklebek rychle zmizel z tváře.

Rytíř se k Nestě otočil. „Nikdo vám neublíží. Máte mé slovo,“ pronesl těžkou, lámanou velštinou.

Drahý Bože, pomyslela si, zabili i naši řeč. Rytíři zakrýval střed obličeje pás nosního chrániče přilby, ale oči měl stejně chladně šedé jako moře valící se k pobřeží.

„Zabil jste mi otce, vašemu slovu pranic nevěřím,“ vyštěkla s odporem.

„Přesto byste měla, jelikož nic jiného už nemáte.“ Ukázal na čekající koně. „Raději nasedněte sama, než vás k tomu přinutí.“

Stiskla rty a celá roztřesená dovolila Dewimu, aby jí pomohl do sedla. Štolba měl opuchlou tvář od rány a jednu nosní dírku zanesenou zaschlou krví. „Odvahu, má mladá paní,“ zašeptal chraplavě, hlavu odvrácenou, aby ho Normané neslyšeli. „Vy a vaše matka jste v bezpečí, protože vás potřebují. Skloňte hlavu a dělejte, co vám řeknou.“

„Stejně jako ty?“

Dewi se ušklíbl. „To váš strýc Rutherk hledá vašeho bratra. Vzteká se, že mu Gruffydd unikl ze spárů, ale Normané už beztak mají, co chtěli. Raději se držte jich.“ Opustil ji, aby vysadil na koně její matku.

„Nic jim neříkej,“ nařídila jí Gwladus. „Nikdy neodpusť, nikdy nezapomeň – přísahej.“

„Nikdy, máti,“ odpověděla Nesta, tělo napjaté pohrdáním a žalem. Když mezi normanskými koňmi zahlédla Tarana, kousla se dovnitř tváře, jak čelila skutečnosti, že se její otec už nikdy nevrátí. Ona a matka byly vydány na milost a nemilost těmto po zuby ozbrojeným cizincům. Přestala být milovanou, hýčkanou dcerou a stala se kobylou vedenou na trh, kde ji prodají buď na chov, nebo na maso.

Netrvalo dlouho a dorazili do osady Pembroke, kde je uvrhli do malé místnosti přibližně uprostřed kamenné strážní věže. Za nimi vhodili jejich zavazadla, ze kterých ovšem napřed sebrali veškeré šperky, látky a cetky. K odpočinku měli připravené obyčejné slamníky a hrubé vlněné deky. Bezútěšnou komnatu ozařovalo jen denní světlo pronikající štěrbinou úzkého okna a čadící, prskající smolné lampy. Po chvíli se jeden voják vrátil, přinesl jim misky s ječným vývarem a okoralý chléb a po odchodu za sebou zavřel dveře na petlici.

Nesta se otřeseně rozhlížela po ponuré místnosti a žaludek se jí svíral děsem. Ještě před dvěma dny spala pod prachovou peřinou, na čistém lněném prostěradle a kožešinách. Těšila se z jasného, voňavého světla voskovic, ruce a obličej si omývala růžovou vodou. Měla své věci, bohatství a postavení. Ten, kdo by ji se smíchem poplácal po zadku, by přišel o ruku.

„Co s námi bude?“ zeptala se matky, která znechuceně zírala na slamníky.

„Kdyby nás chtěli zabít, už by to udělali,“ pokrčila rameny Gwladus. „Na mně jim nezáleží – tedy pokud nenosím další dítě, o čemž vím, že ne, ale ty jsi dcera svého otce, a tím pádem cenná kořist.“

Nesta založila paže a zachvěla se.

„Poprvé jsi krvácela o Vánocích, tudíž máš věk na vdávání. Kterýkoli z těchto Normanů si tě může vzít za ženu a podle jejich práva prohlásit pozemky tvého otce za své. Nejsi rukojmí, ale děvče, které jim dopomůže ukrást další území.“

Nesta ztuhla. „Nikdy si žádného z nich nevezmu – nikdy!“

Gwladus zavrtěla hlavou. „To, co ty chceš, je vůbec nezajímá. Duši ti ale vzít nemohou. Proto drž hlavu zpříma a pamatuj na své postavení. Buď příkladem pro ostatní, povzbuzuj jejich odvahu a věrnost.“ Přistoupila k dceři a dotkla se její tváře. „Spoléhám na tebe. Nes toto břímě tak, aby na tebe mohla být rodina hrdá.“

„Nezklamu vás,“ přisvědčila Nesta roztřeseným hlasem. Navzdory odhodlanému slibu se cítila malá, zranitelná a vystrašená.

„Ach, ty moje krásná holčičko.“ Gwladus ji pevně objala a přes zavřená víčka jí skanuly slzy. „Vždyť já vím, že ne. Vždy jsem tě milovala a nepřestanu, ať se stane cokoli.“

Nestu ovanula důvěrně známá vůně matčiny kůže, která jí přinášela útěchu. „Nejradši bych utekla,“ zašeptala.

„Já vím, však já vím.“ Gwladus ji kolébala a políbila na tvář. „Udělala bych totéž, svatá Panno, úplně totéž.“

Gerald stál na cimbuří kamenné strážní věže spolu s bratry Montgomeryovými, Arnulfem a Hughem, a rozhlížel se z ptačí perspektivy po okolí. Vítr od ústí řeky byl chladný, ale vcelku příjemný, a přes roztrhané mraky pronikalo slunce a zářivě modrá obloha.

„Chci, abyste tady zůstal a dohlédl na stavbu pevnosti,“ vyzval ho Arnulf. „Jestli tu máme vládnout a rozšířit obchodní styky s Irskem, musíme mít pevnou základnu.“

Gerald se zatetelil nadšením, ale navenek nehnul ani brvou. Tohle pro něj byla obrovská šance, i když to znamenalo, že v tomto nepřátelském koutě jižního Walesu zůstane dočista sám. „Děkuji, pane, nezklamu vás.“

Arnulf de Montgomery na něj pronikavě zadíval. „Dostanete muže i peníze. Pošlu sem řemeslníky z Breconu, aby se ihned dali do práce. Pokud se osvědčíte, udělám z vás konstábla. Vím, že jste ambiciózní, a tohle je příležitost, abyste mohl předvést, co ve vás vězí.“

„Pane, jaká čest. Jsem vám vděčný.“ Víc než jen vděčný.

Arnulf otočil hlavu k západu. „Chci, aby hrad stál támhle,“ ukázal. „Pak ho bude ze tří stran obklopovat voda a budeme mít přehled o všech lodích na řece. Lepší obrannou pozici nenajdeme.“

„Také mě to napadlo, pane. Okamžitě zahájím přípravy.“ Gerald mohl ovládnout hlas i výraz, nikoli však ruměnec, který se mu rozlil po tváři.

„Dobrá,“ rázně kývl Arnulf. „Hned zítra odvezu rukojmí severovýchodně, k nám na naše vlastní území. Tady bychom si jen koledovali o malér. Cadwgan z Powysu a jeho syn by nám je náramně rádi ukradli pod nosem. To děvče na vdávání je pro ně moc velké lákadlo.“

Gerald cítil, jak mu spadl kámen ze srdce. Díkybohu, že se nebude muset starat o bezpečí těch žen. Už teď musel jednoho vojáka potrestat za nevhodné chování k té dívce – sebral mu jednodenní žold a pohrozil zbičováním. Knížecí dcera se zářivě černými vlasy a ohromujícíma tmavýma očima byla už teď krásná, ačkoli sotva odrostla dětským střevíčkům. Způsob, jakým maskovala strach výsměchem a povýšeností, ho dojal. „A co Rutherk ap Tewdr? Co s ním?“

„Ten pojede s námi. Sice si myslí, že teď by měl vládnout Dyfedu, ale není důvěryhodný. Kdyby nás napadli místní z Powysu, těžko říct, na čí stranu by se přiklonil. Král ho nějak odmění, ale je jen prostředkem k dosažení cíle. Bez postavení je bezmocný, může se však hodit někde jinde.“

Úsměšek v Arnulfově hlase Geraldovi ve správný čas připomněl, že pro Montgomerye je každý jen prostředkem k dosažení cíle. Raději se soustředil na budoucí úkol. Určené místo je pro pevnost vskutku dokonalé a mohou využít rovněž zbytky starověkých hradebních zdí. Jen bude třeba strhnout pár rybářských domků a chýší. Navíc tomu všemu bude velet on.

Odkašlal si. „Velšané měli s sebou klisnu s novorozeným hříbětem. Pro ty by to byla dlouhá cesta. Mohl bych si je tady nechat…“

„Pošlu je k vlastnímu chovnému stádu,“ opáčil hladce Arnulf a vědoucně se na rytíře zadíval. „A toho tmavého hřebce rovněž. Všiml jsem si, jak ho pozorujete. Připustím s ním pár kobyl a uvidíme, jaké potomstvo bude dávat. Prozatím se musíte spokojit s příležitostí, kterou jste právě dostal.“

Gerald sklopil hlavu a skryl zklamání. Kdyby si mohl nechat klisnu s hříbětem, byla by to učiněná třešnička na dortu. Stálo za to se zeptat. Jenže Montgomeryové mu sice poskytnou zdroje, aby postavil tento hrad, jelikož chtějí, aby uspěl, avšak další odměny, například krásní koně, nepřipadaly v úvahu – prozatím.

Arnulf a Hugh opustili cimbuří, ale Gerald zůstal ještě chvíli nahoře a představoval si hrad a sama sebe jako hradního pána, tady, na samém konci světa.

2

Hrad Shrewsbury, Shropshire,
květen 1093

Nestu probudil z přerušovaného spánku tichý rozhovor za dveřmi. Škvírou v okenicích pronikalo dovnitř denní světlo a dotýkalo se okraje postele, ve které ležela. Tvář měla staženou, oči zarudlé od slz a žaludek se jí svíral žalem, nikoli hladem.

Pomalu si sedla. Tělo ji bolelo od pláče a po dlouhé, mnohadenní jízdě v sedle, když ji Normané unesli z rodné země na ukradené území daleko na severovýchodě. Během cesty do vnitrozemí se stezky a okolní krajina příliš nezměnily, zato zmizela slaná vůně i celá atmosféra přímoří. Včera ráno ji na jedné křižovatce oddělili od matky a ostatních členů domácnosti. Držela se Gwladus jako klíště, stejně jako ona svírala ji, ale odtrhli je od sebe brutální silou válečníků a odvlekli každou na jinou stranu. Obě kopaly a ječely, dokud je nesvázali a neumlčeli políčky.

Na zdejší hrad dorazila za soumraku. Stáhli ji z koně a uzamkli do této malé komnaty. Netušila, kde je, jen to, že se ocitla na nějaké pevnosti v tak velkém městě, jaké dosud nikdy neviděla. Přinesli jí slanou kaši s kouskem vepřového masa a džbán vody, ale nedotkla se ani jednoho. K dispozici měla jen tuto postel a vědro na vykonání potřeby. Byla vděčná za samotu. Alespoň mohla ulevit přívalu emocí, které v ní od útěku z Carew narůstaly. Všechen žal, všechen děs, vztek a nenávist se slily ve výbuchy výkřiků a pláče, dokud se necítila dočista vyčerpaná a prázdná. Právě tak mohla být mrtvá – co na tom záleží?

Šepot ustal a dveře se s mírným zavrzáním otevřely. Nesta se obrnila, útroby se jí sevřely strachem, ale do místnosti místo drsného vojáka s mečem vstoupila žena. Byla o něco mladší než její matka a měla na sobě sytě zelené šaty s šarlatovým lemem na rukávech. Obličej jí rámoval bílý hedvábný závoj.

„Nebohé děvče!“ prohlásila plynnou velštinou, ovšem s výrazným cizím přízvukem. Sedla si na postel a natáhla k ní ruku jako k raněnému psovi. Nesta sebou trhla a ucukla. Z krásných šatů neznámé dámy stoupala výrazná vůně bylin. Žena měla zelenohnědé oči, zorničky olemované jantarem. „Neboj se. Teď už jsi v bezpečí.“

Nesta jí nevěřila. „Kde to jsem?“

„Ve Shrewsbury, na hradě,“ odpověděla žena. „Jsem Adele Corbetová, žena Roberta Corbeta z Caus, a prozatím se o tebe budu starat.“

„Kde je moje matka?“ Nesta se pevně objala kolem těla. „Chci vidět matku.“

Adele Corbetová vstala, přistoupila k oknu, a když otevřela okenice, komnatu zalilo ranní světlo. „Myslím, že ji odvezli do kláštera ve Wiltonu.“

„Proč nás oddělili?“ Nesta zaťala prsty do podpaží. „Proč jsem tam nemohla jet s ní?“

Adele se na ni soucitně, ale i rázně zadívala. „To netuším. Nebylo to mé rozhodnutí. Jeptišky se o ni postarají, nemusíš mít strach.“

„Já se nebojím.“ Nesta vystrčila bradu.

Adele postřehla nedotčené jídlo a pití a stiskla rty. Zamířila ke dveřím, zavolala služebnou, aby snídani odstranila, přinesla čerstvý pokrm a vodu na umytí. „Chápu, že se zlobíš a jsi rozrušená,“ poznamenala, když se k Nestě znovu otočila. „Na tvém místě bych se cítila stejně.“

Nesta semkla ústa. Tato žena zjevně přišla, aby ji přiměla ke spolupráci, ale to se nestane. Kromě toho, jak by mohla vědět, jak se cítí? Jak se odvažuje tvrdit, že jí rozumí?

Služebná se vrátila s chlebem, miskou medu a malým hliněným džbánkem s podmáslím. Za ní další žena nesla teplou vodu a ručník. Adele jim pokynula, aby vše odložily na stolek u okna, a propustila je.

„Musíš mít hlad,“ pokračovala k Nestě. „Pojď se najíst.“

Nesta odvrátila hlavu. „Nic z toho nechci.“

Adele si povzdechla. „Poslyš. Přivezli tě sem proti tvé vůli a mně je to líto, ale takhle už se muži chovají. Teď však nic nenapravíš ani nezměníš. Nebudu tě k ničemu nutit, ale jestli budeš dál vzdorovat a dělat potíže, místo mě přijdou jiní a ti se milosrdně chovat nebudou.“

Nesta tupě pohlédla na Adele, stále cítila vzdor. Žena se však tvářila upřímně, přátelsky, ačkoli podrážděně stáhla obočí. Nehodlala ji potěšit, nicméně Adele byla jejím jediným zdrojem pomoci. Přestože se jí její slova nezamlouvala, chápala ji. Kromě toho měla povinnost žít, aby se mohla za to, co se stalo její rodině, pomstít.

„Napřed se musím umýt,“ prohlásila důstojně.

„Ano, ovšem. Najdu ti služebnou, která umí velšsky, ale prozatím ti pomůžu sama.“ Adele se sklonila nad vakem s Nestinými věcmi a vytáhla z něj čistou spodničku a modré šaty zdobené červenobílým prýmkem. „Tyto jsou hezké,“ poznamenala.

Nesta pokrčila rameny. Šaty patřily do jejího jiného života, do časů, kdy jako princezna sedávala otci u nohou a zpívala mu. Nechtěla je nosit, avšak v zabláceném cestovním vaku jiné neměla.

Adele jí pomohla svléknout špinavé šaty a propocenou spodničku. Třesoucí se Nesta si v míse s vodou umyla ruce, tvář a podpaží, rozpačitá z Adelina zkoumavého pohledu se snažila zakrýt rostoucí prsa. Adele cosi soucitně zamumlala, hodila jí ručník přes ramena, osušila ji a pomohla s čistou košilí. Nesta se zhluboka nadechla vůně léta, moře a domova, vanoucí ze sluncem vyběleného plátna, a srdce se jí sevřelo touhou. Nejraději by se v oděvu skryla navěky.

Adele uchopila hřeben a začala jí opatrně rozčesávat vlasy, přičemž chválila, jak jsou husté a zářivé. Nesta to trpně snášela, dokud si náhle nevybavila matku, která jí podobně pomáhala. Okamžitě se stáhla ze svůdného dosahu hřebenu a copy si raději sama neobratně zapletla. Pak si přetáhla šaty přes hlavu a odmítla sebemenší asistenci.

„Potřebuješ brož,“ poznamenala Adele klidně.

„Všechny šperky mi ukradli,“ opáčila Nesta. „Kromě jehlice na plášti mi nezůstalo vůbec nic.“

Adele přimhouřila oči. „Nevadí, dám ti nějakou svoji a promluvím s manželem. Pojď jíst.“ Aby dívku navnadila, odtrhla kus z jednoho ze dvou malých bochníků, namočila ho do medu a vložila si ho do úst.

Nesta polkla sliny. Váhavě následovala Adelina příkladu. Zatímco žvýkala a polykala, uvědomila si, jak velký měla hlad. Musela se ovládnout, aby nehltala. Ve snaze zachovat chladné dekorum jídlo jen uždibovala.

„Už je to lepší?“ pousmála se Adele.

Nesta nerudně kývla.

Když Adele nakrátko opustila místnost, Nesta se vrhla na chléb s medem jako vlk. Jakmile se však žena vrátila, znovu se uchýlila k upejpavým gestům.

„Tohle se ti bude hodit k šatům.“ Adele jí podala kulatou stříbrnou brož a dva prsteny. „Když budeš vypadat jako dáma, budou se k tobě i tak chovat. A teď pojď. Čekají na tebe.“

„Kdo?“ Nesta zvedla oči od šperku.

„Hrabě ze Shrewsbury a jeho synové – a můj manžel, který je jejich vazalem a teď je zodpovědný za péči o tebe.“

Při představě, že by měla stanout před muži zodpovědnými za vraždu otce a jejího oddělení od matky, se Nesta málem pozvracela. „Ne!“ otřásla se. „To odmítám!“

„Vím, že je to těžké, a je mi to líto, avšak hrabě na setkání trvá a povolal k němu i své syny.“

Nesta polkla a přitiskla si hřbet ruky na ústa. „Ne.“

„Zůstanu s tebou. Neublíží ti. Slibuji.“

Nesta zavrtěla hlavou. Nevěřila jí. Žádný žensky slib nezastaví muže.

Adele ji vzala za ramena a malinko s ní zatřásla. „Sama moc dobře vím, jaké to je stát se hříčkou v mužském světě. Zasnoubili mě a provdali proti mé vůli. Můj život je teď jakž takž snesitelný díky tomu, že používám rozum. Takže ti radím, jestli nechceš padnout, dělej totéž.“

Nesta se jí zadívala do očí. „V tom případě mi pomozte, pro lásku boží,“ zašeptala.

„Už jsem řekla, že to udělám, a myslím to vážně. Pojď.“

Chvějící se Nesta vyšla za Adele z komnaty, přes nádvoří zamířila do jiné budovy a vnějším dřevěným schodištěm vstoupila do dveří velké síně. Tam se zarazila, avšak Adele ji jemně zatahala za ruku. „Ještě kousek. Můžeš si na chvíli sednout k mým dámám.“

Když si Nesta představila, že se ocitla v sále s muži, kteří zabili jejího otce, rozklepala se hrůzou a odporem. Utéct však nebylo kam, a tak jí nezbývalo než následovat lady Adele a poslechnout.

Síň byla přibližně stejně rozlehlá jako ta na Carew, dobře zařízená, vápnem vybílená a s čerstvým rákosem na podlaze. Z ústředního ohniště stoupal k otvoru ve střeše světlý kouř. Tam seděli Arnulf a Hugh de Montgomery spolu se starším, plešatícím mužem ve vyšívané tunice, kterou měl na břiše špinavou, silné prsty samý prsten. Vedle se nacházel čtvrtý muž, který těkal očima z jednoho na druhého, z čehož Nesta usoudila, že se jedná o někoho podřízeného. Kromě nich u hloučku postával kulaťoučký, přibližně dvacetiletý duchovní s bystrýma očima. Strýc Rutherk mezi nimi díkybohu nebyl.

Muži si rychle povídali normanskou francouzštinou, z níž Nesta nepochytila ani slovo. Holohlavý šlechtic si promnul prošedivělou bradu a tvrdě se na ni zadíval. Stříbrožlutý vous mu dodával ďábelský vzhled. Pak cosi štěkl na Adele.

„Hrabě Roger se ptá, jak jsi stará a jestli jsi už krvácela,“ přeložila Adele a Nesta se rozklepala. Muž otázku opakoval, naklonil se dopředu a ukázal na ni prstem. Vytřeštěně zavrtěla hlavou.

Adele si před ní rychle stoupla a cosi mužům rázně sdělila. Hrabě zabručel, krátce odpověděl, avšak Adele trvala na svém. Aniž by zvýšila hlas, neustoupila. Duchovní se založenýma rukama na objemném břiše si odkašlal, cosi prohlásil a ukázal Nestiným směrem. Hrabě nakonec kývl, cosi zabručel k Adele a propustil je.

Nesta ničemu nerozuměla, ale když se Adele uklonila mužům, ochranitelsky ji objala kolem ramen a vedla ji ze síně, ulevilo se jí. Nešly daleko, jen pár kroků do přilehlé budovy, a jakmile zdolaly další schodiště vedoucí do točité chodby, ocitly se v komnatě pro místní ženy, které se zabývaly nejrůznějšími ručními pracemi. Chůva seděla vedle kolébky, kterou kolébala, a holčička s dlouhými tmavými copy se natahovala, aby miminko zahlédla.

Adele zatleskala, aby zjednala ticho, a pak ženy oslovila normanštinou. Nesta zaslechla své jméno a usoudila, že ji Adele právě představila. Adele si ji pak přitáhla na sluncem ozářenou polstrovanou lavici a vyzvala ji, aby si sedla. „Řekla jsem svým ženám, kdo jsi,“ vysvětlila velšsky, „a že jsi tady, aby ses naučila našim způsobům a jazyku, aby ses připravila na budoucnost. Rovněž jsem jim sdělila, že jsi princezna, ke které se budou chovat laskavě a s náležitou úctou, jak to nařizuje hrabě.“

„Hrabě? To byl ten holohlavý?“ Nesta se ušklíbla. Nezdálo se jí, že právě toho by zajímalo její blaho.

Adele ji poplácala po ruce. „Ano, hrabě Roger. Je voják s vojenskými starostmi. Na ženy nemá čas, ale pochopil praktické záležitosti, když jsem mu je vysvětlila. Řekla jsem mu, že se tě ujmu, že s tebou nebude mít žádné starosti a v budoucnu z toho bude mít jen zisk. Jáhen Richard se mnou souhlasil a slovo duchovního má velkou váhu. Teď na to nemysli, odpočívej a zvykej si tu.“

Nesta mlčky kývla, točila si se stříbrnými prsteny na prstech a připadala si otupělá.

Adele poslala pro hradního felčara, který usoudil, že je Nesta vnitřně nevyrovnaná a trpí přemírou melancholie a vlhkosti. „Něco takového se špatně léčí,“ prohlásil vážně. „Držte ji v suchu a teple u ohně. Nedovolte, aby se propadla ještě hloub, nebo jí už nebude pomoci.“

„Hrabě si ji cení, musí se vyléčit, pokud to bude možné,“ zavrtěla hlavou Adele.

Doktor pochybovačně pokrčil rameny. „Připravím užívání, ale mezitím ji držte v klidu a v teple a pokračujte v dosavadní péči. Důvěřuji ve váš zdravý rozum, mylady, ale nečekejte zázraky.“

* * *

Po zbytek dne seděla Nesta s Adeliným fraucimorem a klábosení žen kolem ní poletovalo jako hejno ptáčků. Adele jí dala rouno na spředení, což byl úkol, u kterého nemusela myslet. Stačilo, když sledovala přeslici, chomáč vlny a udržovala pravidelné tempo navíjení.

Kojná zvedla miminko z kolébky a dala mu napít. Nesta zamrkala, aby zahnala slzy. V komnatě vládla poklidná domácká atmosféra stejná jako v matčině pokoji – jenže to už byla minulost. Tito lidé ji připravili o všechno, zůstala opuštěná. Zoufale toužila po útěše, avšak ne z tohoto zdroje, a proto její potřeba zůstane neukojena. A nepomůže ani rouno, ani příze.

Jedna žena sáhla po harfě a začala pracujícím ženám zpívat. Píseň byla v normanštině, ale Nestě připomněla písně, které si s rodinou už nikdy nezazpívá. Zírala na přadeno, dokud ji oči nebolely. Nemohla před cizinkami plakat. Musí se naučit jejich jazyk, aby věděla, o čem si povídají.

Ženy poobědvaly ve vlastní síni a nepřipojily se k mužům. Nesta za to byla nesmírně vděčná. Jedla kuřecí maso v kmínové omáčce a čerstvý bílý chléb, stěží však dokázala polykat. Věděla, že ji všechny pozorují, ačkoli předstírají opak. Přestože se mnohé dámy usmívaly, vycítila jejich obezřetnost a dohady. Některé uměly velšsky, ale když ji oslovily, Nesta odpovídala jednoslabičně, aby je nepovzbudila v dalším vyptávání.

Na sklonku dne Adele ukázala Nestě postel. Šlo o slamník na zemi, stejný, jaký měly ostatní ženy, ale tento byl dobře nacpaný a voněl sušenou levandulí. Čisté prostěradlo a deka byly rovněž z kvalitního plátna. Adele jí dala pohár s tmavě zbarvenou medicínou, kterou připravil apatykář. Sladká, hutná tekutina ji málem udusila, avšak Adele ji konejšila. „Jen to všechno vypij, uleví se ti. Lékař hraběte je vysoce zkušený. Vím, že o mě nestojíš, ale sednu si k tobě a budu ti oporou.“ Pohladila Nestu po vlasech a tiše začala broukat stále se opakující melodii.

Nestě se začaly klížit oči. Chvíli bojovala s dřímotou, dokud se jí nepoddala, jak začal působit omamný lektvar.

„Chudinko,“ zaslechla ještě Adele šeptat velšsky. „Nechť ti Bůh přinese klid.“

Temnota vtahovala Nestu hloub a hloub. Ve spánku spatřila otce. Stál před ní, pokrytý zaschlou krví, a s planoucíma očima k ní promluvil: „Nemohu být s tebou, abych se o tebe postaral, dcero, avšak věz, že se budu nad tebou vznášet jako racek a chránit tě duchem, když ne tělem. Nedovol, aby tě připravili o duši.“

Snažila se probudit, ale byla příliš daleko od světla, příliš daleko od křiku racků. Co ta noční můra znamená? Že otec tu sice tělesně není, ale že ji provází jeho duše?

„Tiše, tiše, tiše,“ zaslechla Adelin hlas a Nesta se znovu propadla do těžkých snů.

Ráno se Nesta probouzela ztěžka. Cítila se dezorientovaná a malátná. Vedle jejího slamníku seděla pihatá mladá žena s tmavě kaštanovými vlasy a předla. Když ale Nesta otevřela oči, odložila přadeno stranou a vstala, aby se uklonila. „Jsem tu k vašim službám,“ prohlásila velšsky. „Jmenuji se Eleri. Mylady vám vzkazuje, že se máte nasnídat a připojit se k ní.“

Nesta si opatrně sedla, Eleri přinesla mísu s teplou vodou, pomohla jí upravit si vlasy a obléknout včerejší šaty. Přinesla chléb se sýrem a podmáslí k pití, a když se Nesta najedla a odsunula tác stranou, odvedla ji do komnaty, kde ženy sedící na slunci předly a věnovaly se dalším ručním pracím.

Dámy Nestu pozdravily, daly jí další rouno na spředení a usadily ji na slunce. Klábosily mezi sebou, většinou normansky, ale některé mluvily i velšsky. Eleri jí tu a tam něco přeložila, ale jinak byla ponechána sama sobě, pod bedlivým pohledem lady Adele.

Později dopoledne jí kojná dala podržet miminko. To se k ní zabalené do zavinovačky přitulilo. Když se dívala do jeho tvářičky, zaplavil ji příval rozporuplných emocí. Nešlo o to, že by nesnášela děti, ale právě tento chlapec jednoho dne vyroste v muže s mečem a zaútočí na její lid.

Adelina dcerka Sybilla se vedle ní na lavici zavrtěla a zadívala se na Nestu matčinýma velkýma oříškovýma očima.

„Ty u nás teď budeš bydlet?“

Eleri s úsměvem překládala.

„Vypadá to tak,“ odpověděla Nesta.

„Nesta je tady, aby se naučila naše způsoby. Je naším hostem,“ vysvětlovala Eleri napřed v normanštině, pak ve velštině.

Zatímco Sybilla vstřebávala informaci, pohupovala nohama. „Budeš si se mnou hrát?“

„Teď ne,“ odmítla holčičku Eleri mírně. „Nestě není dobře. Snad později.“

„To mi nevadí,“ opáčila Nesta, jakmile jí Eleri přeložila otázku. „Samozřejmě že si s tebou budu hrát.“

Sybilla se rozzářila a seskočila na zem, aby přinesla panenku.

„Můj bratr je přibližně stejně starý,“ sdělila Eleri. Možná ho už nikdy neuvidím. Nesta bolestivě polkla. Nechtěla se učit normanským mravům. Nejradši by je všechny srazila z útesu do moře, ale znalosti znamenají moc.

Vrátila nemluvně kojné, a když se Sybilla vrátila s panenkou, zeptala se jí na jména a začala se učit cizí jazyk. Lepší učitelku než malou holčičku si nemohla přát.

3

Hrad Pembroke, jižní Wales,
jaro 1094

Probuzený Gerald se opřel o loket a v časném jitřním světle sledoval oblékající se ženu. Sluneční paprsky pronikající oknem jí ozařovaly medové vlasy s bronzovým odstínem. Když se natočila na bok, vzedmuté břicho prozrazovalo pokročilé těhotenství. Yolandin manžel byl vlámským seržantem, jenž dorazil na hrad spolu s posádkou zaslanou hrabětem ze Shrewsbury. Týden po příjezdu ho ovšem sklátila horečka a zemřel. Yolanda zůstala sama a pod Geraldovou ochranou se starala o domácnost. Jeho osamělost a její závislost, spolu s četnými poháry vína, je jednou zavedly až do jeho ložnice, kde už zůstala. Původní šok, když se dozvěděl, že se stane otcem, brzy vystřídala hrdost a strach. Hodlal potomka přijmout a postarat se jak o něj, tak o Yolandu, avšak svoji budoucnost si představoval jinak.

„Dnes je pěkně neklidný,“ poznamenala Yolanda a pohladila si břicho. „Ještěže v noci spal.“

Gerald se usmál. „Doufejme, že až se narodí, nepřivodí nám příliš bezesných nocí.“

„Jenže to muži obvykle dělávají,“ odsekla rozpustile.

Pobaveně zamručel, sáhl po šatech, a jakmile se oblékl, políbil ji a vydal se na obhlídku sídla.

Jeho ložnice byla jednou z několika dřevěných stavení, které nechal vybudovat uvnitř tábora. Normanská výspa postupně rostla. První obranný val vznikl velmi rychle. Byl zatím sice jen nahrubo postavený, avšak účinný. Vrchol kopce obkružovala masivní palisáda s důkladně chráněnou bránou. Uprostřed dvora se tyčila věž, z jejíchž střílen mohli lučištníci účinně bránit celý komplex. Kdokoli by zdolal palisádu, byl by okamžitě zastřelen. Velšané byli špatně vybavení, a pokud šlo o obléhání normanských pevností, značně nezkušení. Gerald však na to nespoléhal. V pevnosti udržoval řád a nic nepodcenil.

Zastavil se v pekárně, vzal si bochník chleba, čutoru naplnil pivem a vylezl po žebříku na palisádu. Strážní nelelkovali a dávali bedlivý pozor na okolí, což Geralda potěšilo. Vojáci rychle pochopili, že nebude tolerovat šlendrián.

Nad hlavou mu kroužili pokřikující rackové a ranní slunce pableskovalo na vodní hladině pod hradbou. V přístavu nedávno zakotvila loď se zásobami a další říční člun naložený kládami. Gerald si v duchu pogratuloval. Ještě před rokem tu nestálo vůbec nic, jen větrem ošlehaný výběžek. Teď se tu tyčí palisády, věž a rostoucí sídlo. Ačkoli byl hotový teprve základ, pevnost se už teď dala účinně bránit. Časem přibydou další hradby a ubytovací prostory.

Arnulf de Montgomery dodržel slovo, poslal mu muže, zásoby i dostatek peněz a práce pokračovaly řízeným tempem. Ani Gerald se dřině nevyhýbal. V letním parnu se vysvlékl jen do nohavic a pomáhal zatloukat kůly a stavět průchody. Každou ranou palicí oséval zemi vlastními kořeny, jeho pot, úsilí se staly součástí tohoto místa.

Posádku tvořili především Vlámové, kteří opustili vlastní zemi kvůli válce a povodním a toužili se zde usadit. A pak zde byla malá skupinka irských žoldáků, což byla veselá cháska, dokud dostávali plat. Normané, které mu poslal Roger de Montgomery, byli převážně solidní vojáci, ale našlo se i pár takových, kteří mu záviděli povýšení, a někteří brblali, že se ocitli příliš daleko od putyk ve Shrewsbury a Herefordu, na místě, kde je čekala jen tvrdá práce a nebezpečí.

Gerald cestou po ochozu palisád dojedl chléb a spláchl ho pivem. Vyslechl si hlášení od vojáka, druhého ve velení, mladého plavovlasého Vláma Williama Haita, a pak se vrátil na dvůr, kde spatřil Ifana, jenž na něj čekal. Zvěd měl shrnutou kápi, a tak byla vidět hnědá kučeravá kštice prokvetlá stříbrem. Pozorně se rozhlížel po opevnění, ruce v bok, ale když postřehl Geralda, svěsil paže a uklonil se. Gerald si nebyl zcela jistý, jestli si má toto gesto vyložit jako projev úcty, nebo posměšek. U Ifana jeden nikdy neví. Velšan by pravděpodobně klidně pokousal ruku, která ho krmí, ale vždy tu jistá šance byla.

„Předpokládám, že máš nějaké zprávy.“

„Zprávy, které brzy uslyšíte z jiných zdrojů, fy arglwydd,“ opáčil Ifan. „Přijel jsem ale první. Dobře, že jste zesílil obranu. Na vašem místě bych v tom pokračoval, jelikož Roger de Montgomery je mrtvý.“

Gerald přimhouřil oči. „Padl v boji?“

Ifan zavrtěl hlavou a oči se mu jízlivě zaleskly. „Ne, pokud tím bojem nemáte na mysli jeho pupek. Vstal od oběda a zničehonic dostal uprostřed velké síně záchvat – na druhý den skonal.“

Gerald skryl úšklebek. Novým hrabětem ze Shrewsbury se tedy stane Rogerův syn Hugh, který postrádá otcovu sílu. Na severu to vře už dávno a tato zpráva může vyvolat vzpouru. Alespoň že nedošlo k přerušení kontinuity rodu, i když se Hugh moc nepotatil. Arnulf ho podpoří a pomůže mu. Začal si žmoulat palec. V tomto vzdáleném koutě Dyfedu musí vynaložit veškerý důvtip a udržet si muže jako Ifan. Ať ho vezme čert, jestli opustí to, co vybudoval a nechá Pembroke zničit.

Kývl na Ifana. „To jsou vskutku zlé zprávy, ale děkuji, žes mě o nich zpravil a poskytl mi tím čas na přípravu.“

„Vy tedy zůstáváte?“ Ifan znovu prostudoval opevnění.

Gerald si odfrkl. „Proč bych měl opouštět to, co jsem právě postavil? Jestli mi nařídí, abych se vrátil do Shrewsbury, pak poslechnu, ale pochybuji, že se to stane. Mojí povinností je držet tohle místo a já se úkolům nikdy nevyhýbám.“ Poplácal zvěda po rameni. „Zjisti, kdo se na mě chystá. Dávej pozor po okolí a informuj mě co nejčastěji.“

„Jak si přejete, fy arglwydd.“ Ifan vysekl další ze svých nejednoznačných úklon.

Gerald mu podal prsten, který si stáhl z malíčku. „Najdi pana Williama a předej mu tohle. Vzkaž mu, aby ti vyplatil týdenní žold a dal ti dost peněz na cestovní výdaje.“

Ifan bezstarostně odkráčel a Gerald si povzdechl. Modlil se k Bohu, aby mohl tomu malému chlapíkovi věřit. Ale díky němu teď ví, že musí začít zesilovat obranu a doplnit zásoby.

„Budeš vyšší než polovina zdejších mužů,“ poznamenala Adele, když švadlena přišila lem Nestiných nových šatů. Od pádu Carew uplynul rok a za tu dobu, co žila jako rukojmí v domácnosti Roberta Corbeta, povyrostla a křivky těla se jí zaoblily. Ačkoli byla stále štíhlá jako proutek, už nebyla dítě, ale ani dospělá žena. Díky výšce a vznosné chůzi vypadala starší než na čtrnáct let.

Nesta zvedla bradu a nadutě se napřímila. „Je mi jedno, jestli přerostu všechny zdejší muže,“ prohlásila sice plynnou francouzštinou, přesto s nezpochybnitelným přízvukem. Díky tomu se na ně bude moct dívat svrchu. Věděla, co ostatní říkají. Vídala se v malém zrcátku lady Adele. Byla krásná a učila se sebevědomému vystupování. Lady Adele jí vysvětlila, že napřed si musí cenit sama sebe, aby si jí cenili ostatní. Jenže to se snadno řekne, ale hůř učí, ačkoli to bylo postupně snazší, zejména zde na Caus v domácnosti lady Adele, kde žila jako členka užší rodiny. Ve Shrewsbury to bylo jiné. Pro nového hraběte a jeho bratra byla sice cenná komodita, ale jen o trochu lepší než maso u řezníka, které se kupovalo a prodávalo pro zisk. Bratři jí platili pěkné šaty a chovali se k ní dobře, jelikož byla členkou rodu, který by mohli v budoucnosti využít, zatímco na Caus byla spíš jako nevlastní dcera lady Adele. Nikdy nezapomněla ani neodpustila, že je jejich vězenkyní, ale naučila se přizpůsobit a dokonce se i znovu smála a nacházela si drobné okamžiky radosti, včetně zprávy, že se Roger de Montgomery zhroutil nad tácem jídla a zemřel.

„Dozajista nechceš být stejně vysoká jako pan Adam, který se každou chvíli uhodí o ostění dveří,“ poznamenala Adele pobaveně a poukazovala tím na rytíře, jenž se tyčil nad všemi ostatními a kvůli tomu se pořád hrbil. Když se opil, míval na čele boule, jak se zapomínal při průchodu dveřmi sklonit.

Nesta nad tím jen mávla rukou, zatočila se a s radostí se dívala, jak jí látka šustí kolem dlouhých nohou. Teriér lady Adele Monty poskakoval kolem ní a ňafal tak dlouho, dokud ho smějící se Nesta nezvedla a nepochovala, zatímco on se vrtěl a nadšeně se jí snažil olízat obličej. Její otec také míval psy – štíhlé chrty, s nimiž lovil a kteří zvyšovali jeho prestiž. Žádný psí mazlíček však v komnatách nepobíhal. Otec by něco takového považoval za hloupou pošetilost.

„To by stačilo,“ zasáhla Adele. „Převlékni se, dříve než budeš samý psí chlup!“

Nesta si povzdechla, ale poslechla, váhavě vrátila šaty švadleně a nasoukala se do všedních zelených. Před třemi měsíci jejich lem sahal až na zem. Dokonce si je musela při chůzi kasat, aby je neumazala. Teď jí sahaly stěží ke kotníkům a látka přes prsa se napínala k prasknutí. Vyšla na otevřenou podestu, kde ženy za pěkného počasí předly, opřela se o zábradlí a zahlédla posla přijíždějícího na schváceném koni. Seskočil dřív, než stačil úplně zastavit. Otěže hodil štolbovi a utíkal do hradu.

Nesta se vrátila do místnosti. „Něco se stalo,“ oznámila a sdělila ostatním, co právě viděla. Možná že hrabě Hugh následoval svého otce do pekla. Upřímně v to doufala.

Lady Adele klidně pokračovala v šití. „Jestli je to důležité a jestli se nás to týká, pak se to časem dozvíme. Pojď, sedni si ke mně a navíjej přízi. Nesmíš projevovat vzrušení a čekat úžasnou zprávu pokaždé, když zahlédneš posla.“

Nesta potlačila další povzdech, sedla si k Adele, uchopila přeslici a začala na ni navíjet nit. Zpočátku ji tato denní rutinní práce uklidňovala, jakmile si však zvykla na nové prostředí, začala se nudit. Přestavovala si, jak ukradne koně a uteče, ale kam by šla? I kdyby se dostala až k pobřeží a našla loď do Irska, pořád by cestovala nepřátelským územím bez peněz a ochrany. Musela uznat, že o takovém plánu sice může snít, ale ve skutečnosti je nereálný. A kdyby zamířila za matkou na Wilton, přijeli by si pro ni a odvezli ji zpátky.

Adele dokončila šití. Přikázala ženám, aby pokračovaly v práci, a tiše opustila komnatu. Nesta věděla, že jde zjistit, jaké zprávy posel přivezl. Jiné pravidlo platilo pro fraucimor a jiné pro paní domu.

Když se Adele za nějaký čas vrátila, vypadala vážně. Zjevně se tedy stalo něco zásadního, jelikož se postavila doprostřed a zatleskala.

„Chci, abyste mě všechny vyslechly. Velšané se zmocnili Ceredigionu a vypálili Brecnoc. Můj pán se připojí k hraběti Hughovi ke společnému tažení a bude informovat krále.“ Když se ozval poplašený šepot, zvedla ruku. „Zde zůstane silná posádka, ale přesto si raději zabalíme a pro všechny případy se uchýlíme do Shrewsbury.“

Nesta ucítila směsici nadšení a strachu. Nejradši by se zeptala, kdo za útoky stojí, ale včas se zarazila. Byla rukojmí a Velšanka k tomu. Ženy by se proti ní mohly obrátit. Ať už to je kdokoli, může táhnout i na Caus a Shrewsbury a srovnat je se zemí.

Adele nařídila ženám, aby odložily práci a začaly balit. Jedna dáma položila otázku, která Nestu pálila na jazyku.

„Cadwgan ap Bleddyn a další,“ odpověděla Adele. „Ale cožpak na tom sejde? Myslí si, že využijí smrti hraběte Rogera, ale brzy na vlastní kůži zjistí, že nejsme slabí.“

Hrad Shrewsbury byl nacpaný k prasknutí vojáky a těmi, co obvykle táhnou za armádou. Zpráva, že dřevěný hraniční hrad Montgomeryů lehl popelem, vyvolala mezi Normany zděšení. Všichni čekali, jak hrabě Hugh problém vyřeší.

Adele stiskla rty.