Přeložila Zuzana Ľalíková

BAD THINGS FEEL BEST

Text copyright © 2023 by Ivy Smoak

All rights reserved.

This edition is made possible under a license arrangement

originating with Amazon Publishing, www.apub.com,

in collaboration with Kristin Olson Literary Agency s. r. o.

Translation © Zuzana Ľalíková, 2024

ISBN 978-80-249-5651-0

Obsah

- 1. kapitola

- 2. kapitola

- 3. kapitola

- 4. kapitola

- 5. kapitola

- 6. kapitola

- 7. kapitola

- 8. kapitola

- 9. kapitola

- 10. kapitola

- 11. kapitola

- 12. kapitola

- 13. kapitola

- 14. kapitola

- 15. kapitola

- 16. kapitola

- 17. kapitola

- 18. kapitola

- 19. kapitola

- 20. kapitola

- 21. kapitola

- 22. kapitola

- 23. kapitola

- 24. kapitola

- 25. kapitola

- 26. kapitola

- 27. kapitola

- 28. kapitola

- 29. kapitola

- 30. kapitola

- 31. kapitola

- 32. kapitola

- 33. kapitola

- 34. kapitola

- 35. kapitola

- 36. kapitola

Ryanovi,

mému vlastnímu drsňákovi.

1. KAPITOLA

Neděle, 28. srpna

Zastavila jsem před bránou z tepaného železa. Athena Quinnová se v e-mailu o žádné bráně nezmínila. Zadívala jsem se do strážní budky. Seděl v ní muž v béžové uniformě ochranky a koukal do mobilu. Určitě věděl, že jsem tu zastavila, ale rozhodl se mě ignorovat.

V žádném případě nedovolím, abych první den přišla pozdě do nové práce jen kvůli ostraze, která zanedbává své povinnosti, a bráně, o které jsem předem netušila. Stáhla jsem okénko své omlácené hondy a ucítila slaný vzduch. Příroda všude kolem přetékala odstíny zelené. Bylo zvláštní, že jsem i tak daleko od oceánu cítila jeho vůni. Nebo pláž zas tak daleko možná nebyla. Kdo ví, co se skrývá za touto bránou?

Zamávala jsem na sekuriťáka.

Nevšímal si mě.

Krátce jsem zatroubila.

Muž konečně vzhlédl, otevřel malé okénko a vykoukl ven. „Otočte se, dvakrát zabočte doleva a vrátíte se na dálnici 278.“ Chystal se okénko zas zavřít, jako by tím diskuze končila.

„Počkejte! Neztratila jsem se.“ Aspoň doufám.

Jen na mě zíral.

„Přijela jsem za Athenou Quinnovou.“

Dál na mě zíral.

„Athena Quinnová. Autorka romancí.“

„Ano, slyšel jsem vás.“ Zakroutil hlavou a sáhl po deskách. „Máte s ní domluvenou schůzku?“

„Ano. Tedy, ne tak docela. Jsem její nová asistentka. Dnes se mám nastěhovat. Čeká mě.“

„Vaše jméno?“

„Hazel Foxová.“

Něco si odškrtl na papíru v deskách. „No, paní Foxová, jestli si myslíte, že se s ní uvidíte, čeká vás docela překvapení.“

Zamračila jsem se. Jak to jen myslel? Než jsem se stihla zeptat, zabouchl okénko a brána přede mnou se otevřela. Vteřinu jsem jen zírala před sebe. Dlouhou štěrkovou cestu lemovaly stromy, z nichž visely tilandsie, které se lehce pohupovaly ve vánku. Jako bych se chystala vjet na překrásnou jižanskou plantáž.

Od pneumatik mého auta odletovaly kamínky, zatímco jsem se ploužila po dlouhé příjezdové cestě. Kdybych se na chvíli zastavila, zahlédla bych mezi zelení rozlehlá sídla. Jedno vedle druhého. Než jsem nabídku pracovat zde přijala, zjistila jsem si o tomto ostrůvku u pobřeží Jižní Karolíny podrobnosti. Všechny restaurace a obchody musely svým vzhledem zapadat do krajiny. A domy se držely stejných pravidel. Jen béžová, šedá a hnědá. Všechny domy byly velkolepé. Splývaly se stromy a zároveň mezi nimi vyčnívaly.

Minula jsem první sídlo s vysokou věží po straně a usmála jsem se. Snila jsem o tom, že bych v podobném domě jednou žila. Třeba když se toho v této práci dost naučím, za několik let si budu moci některou z těchto nemovitostí koupit. Když se mohla stát hvězdou Athena Quinnová, tak já taky. Její knihy ani nebyly moc dobré.

Jela jsem dál. Snažila jsem se adresu vygooglit, ale na mapě byla celá tato oblast kvůli ochraně soukromí rozmazaná. Všichni místní museli být v balíku. A to včetně mé nové šéfové.

Na samém konci ulice se nacházel dům Atheny Quinnové. Zaparkovala jsem na kruhové příjezdové cestě a zůstala na dům zírat. Na rozdíl od ostatních budov, které jsem na tomto ostrově zatím viděla, tato do krajiny nezapadala. Byla bílá jako čerstvě padlý sníh. A tilandsie na stromech kolem domu se ve vánku kolébala téměř strašidelně. Dům vypadal starší než ty, které jsem dosud míjela. Jako by tu takto stál už celá staletí. Napůl jsem čekala, že z jeho dveří vyběhne žena v šatech ve stylu starého Jihu.

Nikdo mě však nepřišel přivítat. Což mi nevadilo. Vítat hosty bude možná patřit k mým novým povinnostem. Ačkoli vzhledem k tomu, jak se mnou jednal sekuriťák, se nezdálo, že by za Athenou Quinnovou jezdilo mnoho návštěv. Vážně… Co tím myslel, že pokud jsem přijela právě za ní, čeká mě překvapení?

Třeba je ve skutečnosti hrozný člověk. Stejně staromódní a zlověstná jako dům, v němž bydlí. Vystoupila jsem z auta a zabouchla za sebou dveře. Kolem se roznesla ozvěna. Ztuhla jsem, když ke mně z dálky dolehlo burácení vln. Otočila jsem se kolem dokola. A teď vážně… Kde tu schovávají pláž? Člověk by si myslel, že majitelé takových nemovitostí spíš pláž vystaví na odiv. Mezi starými stromy ověšenými tilandsiemi rostly palmy, které pozemku dodávaly tropičtější nádech. Ne, ani v nejmenším. Plážové domy by neměly působit tak děsivě.

Na štěrku mi podklouzl vysoký podpatek lodičky, až jsem málem spadla. Zadívala jsem se na rozlehlou kruhovou cestu vysypanou kamínky, která mě dělila od vstupních dveří. Kruci. V kufru jsem měla sbalené balerínky, ale věděla jsem, že jsou až úplně vespod. Musela bych vytahat všechno oblečení, abych se k nim dostala. A vážně bych na Athenu Quinnovou neudělala moc dobrý první dojem, kdyby vyšla ven a viděla mě, jak se přehrabuju ve svých věcech. Ohlédla jsem se k domu, právě když se v jednom z oken pohnuly záclony.

Kruci, že by mě pozorovala? V telefonu se mi rozezněl alarm s varováním, že přijdu pozdě. Tedy pozdě, kdybych chtěla přijít brzy. A ukázat se první den s předstihem je nutnost. Rychle jsem alarm utišila. Na přezutí ani jiné podivnosti, které bych mohla dělat na příjezdové cestě své nové šéfové, jsem neměla čas.

Zhluboka jsem se nadechla a pozvedla bradu. Zvládnu to ke dveřím, aniž bych upadla. Hračka. Prvních několik kroků jsem se bála, že se mi zlomí podpatky, a tak jsem zbytek došla po špičkách. Snad mě z okna nepozorovala přímo Athena Quinnová. Protože tímto bych dobrý první dojem opravdu neudělala.

Uhladila jsem si sukni a narovnala blejzr. Zvládneš to. Zakroužila jsem rameny, abych se zbavila nervozity, která mi proudila žilami. A pak jsem vzala za velké mosazné klepadlo na dveřích a nechala ho klesnout. Hlasitě zadunělo o dřevo. Jejda. Chtěla jsem dvakrát krátce klepnout, ne jednou hlasitě zadunět. Zrovna jsem se chystala po těžkém klepadlu sáhnout znovu, když se dveře otevřely.

Překrásná štěrková cesta vedoucí k domu mě překvapila. Překvapil mě i dům samotný. Ale největší překvapení pro mě představoval muž, který otevřel dveře a tázavě se na mě zadíval.

Byl neskutečně nádherný. Měl tmavě hnědé pronikavé oči, a přestože byl bledý, poznala jsem, že tráví dny venku. Vlasy měl stejně tmavé jako oči a poletovaly mu ve vánku. Měl je rozcuchané a shrnuté na stranu. Potřeboval ostříhat, ale slušelo mu to. Moc mu to slušelo. Ještě jsem s ním neprohodila ani slovo, a už jsem si představovala, jak mu ty vlasy prohrábnu prsty.

Vypadal starší než já, ale ne o moc. Tak o pět let? Nejvýš o deset. Nebo mu možná roky přidávaly kalhoty a košile. Ale ne… Vyhrnuté rukávy a bosé nohy působily ležérně. Evokovaly pláž. Stejně jako palmy a slaná vůně větru. Jako by patřil víc na pláž než do tohoto sídla. A přestože na mě zíral stejně jako sekuriťák u brány, ihned jsem se s ním cítila klidně.

„Jste tu brzy, slečno Foxová,“ oznámil s jižanským přízvukem.

Když vyslovil mé jméno, začervenala jsem se, aniž bych sama tušila proč. „Prosím, pro vás Hazel.“

„Athena Quinnová dává přednost oslovování příjmením. Je to mnohem praktičtější.“

„Vždyť mám jméno a příjmení skoro stejně dlouhé.“

Zamračil se.

Ztěžka jsem polkla. Klid mě opustil. Aha, takže očividně s Athenou Quinnovou souhlasí. V duchu jsem si poznamenala, abych uctivě naslouchala… Počkat, kdo ten člověk vlastně je? „Omlouvám se, ale jste…“

„Pan Remington.“ Nabídl mi ruku.

Ihned jsem si s ním potřásla. Nemohla jsem si pomoct a sklouzla pohledem na jeho silná předloktí. Vyhrnuté rukávy toho muže se mnou dělaly zázraky. Panebože, přestaň mu zírat na paže. Ihned jsem zvedla oči k jeho obličeji. „Ráda vás poznávám. Jaké je vaše křestní jméno?“

„Právě jsme o tom mluvili. Athena Quinnová dává přednost příjmením.“

Usmála jsem se. „Jistě se aspoň my dva můžeme oslovovat křestními jmény.“

„To nebude nutné.“ Zadíval se přese mě na mé omlácené auto. „Copak jste si nepřivezla žádné věci?“

„Přivezla. Mám je v autě.“

Opět svraštil obočí a přikývl. „Kolik oblig s sebou máte?“

„Kolik čeho?“

„Nevadí. Později pro vaše věci pošlu. Prosím, následujte mě.“ Sjel mě pohledem.

A na vteřinu, těsně předtím, než otevřel ústa, mě napadlo, že ho třeba také přitahuju.

„Musíte si zout boty,“ dodal. „Athena Quinnová nedovoluje ve svém domě obuv.“ Otočil se a vydal se vstupní halou pryč.

Takže… si mě neprohlížel. Ihned jsem si zula boty a pospíšila si za ním. Po pravdě jsem se jich zbavila moc ráda, jen mě zklamalo, že tu chodí bos, protože to vyžaduje jeho šéfová. Moje představa, že je to pohodář a plážový povaleč, vyletěla komínem.

Mramorová podlaha mě studila do nohou. V duchu jsem si poznamenala, abych si příště vzala ponožky.

Pan Remington mlčky minul několik zavřených dveří. Když mě vybídl, abych ho následovala, předpokládala jsem, že mě provede po celém domě. Což bych potřebovala, pokud se mám v tomto rozlehlém sídle zorientovat.

„Co je v těch pokojích?“ zeptala jsem se.

„Do všech zamčených místností je přístup zakázaný.“

„Dobře, ale… Co v nich je?“

Povzdechl si a zastavil se tak náhle, až jsem do něj málem narazila. Otočil se ke mně a probodl mě pohledem. „Jedná se o osobní pokoje Atheny Quinnové.“

„Jaké osobní pokoje?“

„Pokoje, do kterých máte zakázaný vstup.“

Jasně, pochopila jsem. „Omlouvám se, ale jakou práci pro Athenu Quinnovou zastáváte? Jste její komorník?“

„Jsem její osobní asistent.“

Ehm, cože? Já jsem přece její osobní asistentka! „Aha. Takže vás vystřídám?“

V tu chvíli se zatvářil vyloženě uraženě. „Ne. Jak jste na to přišla?“

„Protože… jsem dostala práci její nové osobní asistentky.“

„Ne. Potřebuji výpomoc. Jste moje asistentka.“

Zarazila jsem se. „Myslela jsem, že jsem dostala práci asistentky Atheny Quinnové.“ Jen proto jsem tu nabídku přijala. Nikdy bych na ni nepřistoupila, kdybych tušila, že budu asistentkou jejího osobního asistenta. Co je to vůbec za práci? Chtěla jsem se jednoho dne stát slavnou spisovatelkou. A abych toho dosáhla, potřebovala jsem se učit od někoho, komu se to už podařilo. Nezajímalo mě, že se můžu od pana Remingtona naučit, co dělají asistenti.

„Budete mi asistovat při asistování paní Quinnové. Takže ano, určitým způsobem jste i její asistentka.“ Otočil se a znovu vykročil. „Tohle je přijímací pokoj,“ oznámil a ukázal do otevřených dveří napravo. V místnosti se nacházela nepohodlně působící pohovka a stejně nepohodlně působící křesla. Na zdech visely plakáty s upoutávkami na nejúspěšnější romány Atheny Quinnové. Samotná autorka se tu zatím neukázala.

„A tady je salón.“ Pan Remington ukázal nalevo na místnost, která vypadala skoro stejně jako přijímací pokoj.

„Promiňte, ale v čem je rozdíl?“ zeptala jsem se. „Mezi salónem a přijímacím pokojem?“

Znovu svraštil obočí. Nikdo nemá právo vypadat tak sexy, když se mračí. Uvědomila jsem si, že co pan Remington otevřel zdobené vchodové dveře, ani jednou se neusmál. Možná to bylo dobře. Zamračení bylo to jediné, co kazilo jeho jinak dokonalé rysy. A mně se na něj dívalo o něco snadněji, když jsem se soustředila na jeho zamračený výraz místo na to, jak je nádherný.

„Salón je obývací pokoj,“ vysvětlil. „A přijímací pokoj je určený k přijímání hostů.“

Nakoukla jsem do té druhé místnosti. „Ale jsou skoro stejně zařízené. Copak to neznamená, že jsou to oba obývací pokoje?“

„Bože, jen to ne. Velice se liší.“

„Takže kde mě Athe… Paní Quinnová přijme?“

„Dává přednost tomu, aby ji lidé oslovovali celým jménem. Jen služebnictvo se oslovuje příjmením.“

Služebnictvo? To jsem ode dneška byla?

„A Athena Quinnová je zaneprázdněná. Můžeme pokračovat v prohlídce?“

Znamenalo to, že se s ní vůbec nesetkám? Ne, to jistě ne. Určitě tím myslel jen to, že má dnes spoustu práce. A protože jsem se stala asistentkou jejího asistenta, určitě s ní tu a tam promluvím. Nebyl důvod panikařit. Přesto mi bušilo srdce a točila se mi hlava. Měla jsem přijmout tu práci v marketingové firmě…

Co když sem přijet byla obrovská chyba?

Pan Remington ukázal do další místnosti. „Tudy se prochází do denní kuchyně a slavnostní jídelny. Kdykoli si zde můžete nabídnout něco k jídlu.“

Myslela jsem jen na to, že se nesetkám s Athenou, takže jsem se nestihla zeptat, co je to denní kuchyně. A byla jsem příliš nervózní, než abych dokázala myslet na jídlo.

„A tohle je –“ Pan Remington se odmlčel, když mu v přední kapse začalo něco vibrovat. Vytáhl telefon. „Pokud mě omluvíte, tohle musím vyřídit. Usaďte se v přijímacím pokoji. Za okamžik se vrátím. Jen… se ničeho nedotýkejte.“ Odběhl, než jsem se stihla zeptat, která z těch místností je přijímací pokoj.

Ničeho se nedotýkejte? Choval se ke mně, jako bych byla neposlušné dítě. Pohlédla jsem doleva a pak doprava. A pak na dvoje dveře, které vedly do osobních pokojů Atheny Quinnové.

Nejradši bych otevřela ty, kterých jsem se nesměla ani dotknout, ovšem domnívala jsem se, že vyptáváním se na křestní jméno pana Remingtona jsem vyčerpala veškerou drzost, kterou jsem si směla za jeden den dovolit. A to ani nemluvím o tom, že jsem nevěděla, co myslí těmi obligy. Navíc jsem vůbec netušila, jaký je rozdíl mezi salónkem a přijímacím pokojem. A asi jsem ho urazila, když jsem podotkla, že jsem ho přijela vystřídat. Ano, nezačala jsem zrovna slavně.

Bože, trvalo mi měsíce, než jsem našla volné místo v týmu jakéhokoli slavného spisovatele. A pokud mám dělat asistentku asistenta, proč jsem musela v přihlášce a následných e-mailech odpovídat na všechny ty absurdní dotazy?

Zrovna jsem se chystala usadit do obývacího pokoje nalevo, když jsem se zastavila. Opět jsem se ohlédla k zavřeným dveřím. Nezdálo se, že bych se panu Remingtonovi zamlouvala. Budu mít štěstí, pokud mi někdy dovolí s Athenou Quinnovou promluvit. Zvlášť když jsem si sem nakráčela, jako bych ho přišla připravit o práci. Nepřišla. Pracovní inzerát obsahoval poměrně zavádějící informace.

Pokud jsem ale o Atheně Quinnové něco věděla, tak to, že psala odvážné hlavní hrdinky. Jestli se k ní mám dostat, budu muset být sama odvážná. Nejlepší bude popadnout tuto příležitost za pačesy, a pokud budu mít štěstí, najdu ji za některými z těch zamčených dveří. Promluvím si s ní a řeknu jí, jak jsem nadšená, že mohu být jedním z jejích asistentů. Složím poklonu její práci a navážu s ní přátelský vztah. Brzy se stane mojí mentorkou – přesně, jak jsem o tom snila. A já budu o krok blíž k vydání svého románu.

Došla jsem k těm bližším ze zavřených dveří. Zkontrolovala jsem si, že se pan Remington nevrátil do vstupní haly, a vzala za kliku.

Dvěma věcmi jsem si byla ohledně pana Remingtona jistá. Za prvé, že je až přehnaně pohledný. A za druhé, že je lhář. Dveře nebyly zamčené.

2. KAPITOLA

Neděle, 28. srpna

Obrovský dřevěný pracovní stůl Atheny Quinnové ladil k dřevěnému obložení zdí. A dřevěným knihovnám, které sahaly od podlahy ke stropu. Celá místnost byla tmavá – kromě jediné stolní lampy, jež osvětlovala psací stroj na stole. Prázdné kancelářské křeslo bylo odvrácené od stolu, jako by místo práce na novém rukopisu autorka zírala na dřevěné panely na zdech.

Tvůrčí blok. Sama jsem ho moc dobře znala. Třeba by to byla první věc, o které bychom si spolu mohly popovídat. Třeba bych na to konto prohodila vtip. Hned bych se jí zamlouvala o to víc a vzala by mě pod křídlo. Ale to by bylo možné, jen pokud by se tu nacházela. Když skřípání pantů prozradilo můj příchod, křeslo se od stolu neotočilo. Takže bylo už předtím prázdné. Zvolila jsem nesprávnou „zamčenou“ místnost. Athena Quinnová se za prvními zapovězenými dveřmi nenacházela.

Zadívala jsem se na zatažené závěsy. Mohla bych vejít dál, ale přítmí v té místnosti mi v tom bránilo. Doufala jsem, že až dveře otevřu, nabídne mi, abych vešla. Vstoupit do tmavého pokoje nepozvaná mi připadalo jako vpád do soukromí. A chtěla jsem, aby si mě Athena Quinnová oblíbila víc než její nerudný asistent. Kdybych tu začala slídit, moc dobrý první dojem bych neudělala.

Ozvalo se zavrzání. Zadívala jsem se k židli. Začala se ke mně otáčet. Tak přece tu je! Za vysokým opěradlem jsem si všimla temene hlavy a pak se mi dveře zabouchly před nosem.

„Toto není přijímací pokoj.“ Pan Remington se na mě mračil, v pěsti kliku dveří a v obličeji ryze rozběsněný výraz.

Vypadal tak naštvaně, až jsem čekala, že z něj začne ve vlnách sálat žár. Jako by se mu však chlad, který vůči mně cítil, vsákl do pokožky. Otřásla jsem se, když mi náhle po zádech přeběhl mráz. Nebo jsem se možná chvěla proto, že stál tak blízko. Tak blízko, že jsem cítila vůni jeho drahé kolínské. Obklopila mě. Točila se mi z ní hlava. Byla tak opojná.

Olízla jsem si rty, abych neudělala nějakou hloupost, jako třeba že bych mu olízla bradu. Kdo ví proč pro mě bylo snazší hledět mu na ohryzek než do naštvaných očí. „Já se… omlouvám, pane Remingtone.“ Bože, už teď mě nenávidí. Úplná třešinka na dortu. Za několik vteřin mě vyhodí. Do té místnosti jsem nevešla, ale viděla jsem, jaké jsem vzbudila zdání. Jako bych slídila, kde jsem neměla, přestože mi jasně řekl, abych na něj počkala v přijímacím pokoji a ničeho se nedotýkala.

Zhoupl se mu ohryzek. „Doprovodím vás k vašemu pokoji. Předpokládám, že jste po dlouhé cestě unavená.“

Nedostanu výpověď? Konečně jsem se mu přiměla podívat do očí.

Zavrtěl hlavou. Bylo na něm vidět zklamání. „A jistě byste se ráda… osvěžila,“ dodal a sjel mě pohledem.

Co prosím?

Otočil se na patě a vyrazil pryč.

Naposledy jsem se ohlédla na zavřené dveře a pak už se za ním rozběhla. Minuli jsme dva obývací pokoje a kuchyni a začali stoupat po širokém schodišti.

Přejížděla jsem dlaní po mohutném madlu zábradlí. V tak starých domech jako tento se mi vždy fantazie rozjela naplno. Kolik lidí se kdy tohoto zábradlí dotklo? Kolik lidí tu strávilo život? Opět jsem si představila dívku v jižanských šatech jako za starých časů. Sbíhala po schodech a zlehka se při tom dotkla stejného místa, po němž jsem právě přejela dlaní. Zachvěla jsem se.

„Tudy,“ vybídl mě pan Remington.

Schody se v půlce dělily na dvoje navazující schodiště. A pan Remington se vydal po tom napravo.

„Co je nalevo?“ zeptala jsem se.

„Křídlo Atheny Quinnové,“ vysvětlil bez ohlédnutí. „Do tohoto křídla máte také zakázaný vstup. A bude lepší, když se tentokrát budete mým varováním řídit. Athenu Quinnovou nechcete poznat naštvanou, věřte mi.“

Nevěřila jsem mu. Ani v nejmenším. Řekl to ale způsobem, který mě přiměl mu věřit. Jako by hněv Atheny Quinnové pocítil na vlastní kůži. Vážně… k čemu jsem se tu krucinál upsala?

Starý schod pod mojí vahou zaskřípal. Vyšli jsme do matně osvětlené chodby. Míjely jsme jedny dveře za druhými a tentokrát jsem se už neobtěžovala ptát, co se za nimi skrývá. Jen jsem se chtěla dostat do svého pokoje a schovat se před odsuzujícím pohledem pana Remingtona.

Před jedněmi dveřmi se zastavil a z kapsy vytáhl obrovský starožitný klíč, který s uspokojivým cvaknutím vklouzl do zámku. Dveře pootevřel a klíč mi předal. Byl těžší, než jsem čekala. Sevřela jsem ho v ruce. Aspoň tu budu mít soukromí.

„Nechám vám vaše věci poslat. Odpočiňte si. Pracovní doba vám začíná přesně v pět hodin ráno.“

V pět hodin ráno? To v popisu pracovní pozice rozhodně nestálo. Co za psychopata dobrovolně vstává v pět hodin? Athena Quinnová pracovala z domova. Mohla svůj den začínat, v kteroukoli hodinu se jí zamanulo. Proč se pro všechno na světě rozhodla začínat za svítání?

Otočil se k odchodu.

„Počkejte. Kde najdu koupelnu?“ Moc se mi nelíbilo, když předtím naznačil, že se potřebuju osvěžit, ale sprcha by mi vážně bodla. Pořád jsem doufala, že se zítra setkám s Athenou Quinnovou. A pokud ano, chtěla jsem vypadat co nejlépe.

„Ve vašem pokoji. Dobrou noc, slečno Foxová.“

„Dobrou noc, pane Remingtone.“ Dívala jsem se za ním. U posledních dveří na chodbě vytáhl klíč podobný mému a zmizel ve svém pokoji. Ani jedinkrát se za mnou neohlédl.

Povzdechla jsem si. Zítra je taky den. Třeba se mi tu dnešní katastrofu podaří napravit. Nebo… bych mohla odjet. Lhala bych, kdybych řekla, že jsem tomu nebyla nakloněná. Pokusila jsem se ten nápad zahnat. Zítra bude všechno lepší. Musí.

Otevřela jsem dveře dokořán a vešla do černočerné tmy. Chvíli jsem poslepu hmatala po vypínači, až jsem se ho konečně dotkla a rozsvítila.

Místnost ladila se zbytkem domu. Byla zařízená nábytkem z tmavého dřeva, které v mém pokoji doplnili karmínovou tapetou v odstínu téměř stejném jako krev. Zachvěla jsem se.

Aspoň že široká postel se čtyřmi sloupky vypadala pohodlně. Ze své univerzitní koleje jsem byla zvyklá spát na jednolůžku. A postel v mém newyorském bytě nebyla o nic lepší. Takže toto byl obrovský krok kupředu.

Když už je řeč o New Yorku, ze všeho nejvíc jsem potřebovala mluvit se svojí nejlepší kamarádkou. Určitě mě povzbudí. Z kabelky jsem vytáhla mobil a posadila se na postel. Málem jsem se do matrace celá zabořila. V životě jsem neseděla na ničem tak pohodlném.

Klikla jsem v telefonu na jméno Kehlani.

Zvedla mi to po prvním zazvonění. „Hazel! Jak moc je ten její dům úžasný? Jak moc je úžasná ona? Už jsi z ní vymámila autogram?“

Na rozdíl ode mě Kehlani milovala lásku. Athenu Quinnovou přímo zbožňovala. Všechny její romány si přečetla hned v den vydání a vždycky se těšila na další. „Ahoj,“ pozdravila jsem a pokusila se udržet klidný hlas.

„Ach ne. Co se stalo?“

Vyhrkly mi slzy. Chtěla jsem se vrátit za ní do New Yorku. Nechtěla jsem být v tomhle chladném sídle s ještě chladnějšími obyvateli. „Vůbec to neodpovídá tomu, co stálo v inzerátu. Ani jsem se zatím s Athenou Quinnovou nesetkala. Jsem asistentka jejího osobního asistenta. A její osobní asistent je strašný. Začal mě nenávidět dřív, než jsem se mu vůbec stihla představit. Podle mě si myslí, že jsem mu přišla sebrat práci. A chce po mně, abych ho oslovovala pane Remingtone. Ani se se mnou nechce spřátelit.“ Zaslechla jsem skřípání podlahy. „A přísahala bych, že v tomhle domě straší. Co mě to kruci napadlo?“

Kehlani se zasmála. „Holka, vždyť první den v nové práci budeš mít až zítra. Určitě se pak s Athenou Quinnovou seznámíš. A pověz mi víc o tom panu Remingtonovi.“

„Je to blbec.“

„Je to aspoň hezký blbec?“

„Ne,“ zalhala jsem.

„No, to je škoda. Představovala jsem si nějakého sexy mladého a věčně zamračeného chlapa, co z něj začneš od první chvíle vlhnout.“

„Pracuju pro Athenu Quinnovou, nežiju v jednom z jejích románů.“

„Hmm, no… Pokud to tam už teď nenávidíš… vždycky se můžeš vrátit.“

Měla jsem Kehlani moc ráda, což se ale nedalo říct o New Yorku. Přestěhovaly jsme se tam po naší jarní promoci. Jenže plnit si velké sny ve velkoměstě jako New York s sebou přinášelo i vysoké životní náklady, takže jsem všechen svůj volný čas trávila obsluhováním v restauraci. A proto jsem neměla kdy psát. New York není město snů. Je to město, kde si snílci uvědomí, že jejich sny jim nikdy nebudou vynášet dost na to, aby se uživili.

„Víš, že si to nemůžu dovolit,“ připomněla jsem jí.

„To vím, ale… proslýchá se, že v mé marketingové firmě vznikne nové pracovní místo.“

Nebylo to poprvé, kdy mi Kehlani řekla o novém pracovním místě ve své marketingové firmě. Obě jsme vystudovaly marketing. Mým snem ovšem nebylo najít si práci v tomto oboru. Chtěla jsem se jen naučit propagovat svoje knihy… až je jednou napíšu. „Nemůžu dát výpověď, když jsem tu ještě ani nezačala pracovat. Navíc… řekla jsi ‚proslýchá se‘. Nemůžu se vrátit jen proto, že se u vás něco proslýchá.“

„Ale je to už skoro jisté. Prý si ta nová vede tak skvěle, že ji už po třech měsících povýší. A dostane výrazně přidáno. Mluvím o sobě. Pokud jsi to nepochopila.“

Zasmála jsem se. „Blahopřeju, Kehlani.“ Shlédla jsem na ten jediný blejzr, který jsem vlastnila, a pomyslela na to, že Kehlani má v šatníku snad desítky značkových oděvů. Už tak ji platili přímo královsky. Nedovedla jsem si ani představit, jak vysoký musí být ten její nový plat, když z něj očividně byla v sedmém nebi. „A teď vážně. Je to skvělá zpráva,“ dodala jsem.

„Děkuju. A… za několik měsíců bys mohla být na mém místě. No tak, padej zpátky. Patříš sem.“

Vůbec netušila, jak mě lákalo na její nabídku kývnout. Když jsem tu teď seděla sama ve studeném pokoji… stýskalo se mi po domově. Ani ne přímo po konkrétním místě. Jen po Kehlaniině usměvavém obličeji. Bydlely jsme spolu od prváku na vysoké. A ačkoli jsem v tomto obrovském domě nebyla technicky vzato sama… rozhodně jsem si tak připadala.

Znovu zaskřípala podlaha. Bože, tohle místo mě vážně děsilo. „Promyslím si to,“ odpověděla jsem.

„Nic víc nežádám. Dej té nové práci pár dní a já ti zavolám, až to místo oficiálně otevřou.“

„Dobře.“

„Dobře?!“

Zasmála jsem se. „Neříkám ti ano. Jen, že si to promyslím.“

„Platí. A teď se vrátíme k panu Remingtonovi. Je vysoký? A když se na tebe nespokojeně dívá, vypadá, že má chuť ti naplácat?“

„Nepřeháněj.“ Vstala jsem a protáhla se. Zahřeju se v horké sprše a hned mi bude líp.

„Má pekáč buchet?“

„Copak já vím?“ Zamířila jsem do koupelny. Na rozdíl od ložnice nepůsobila starobyle. Byla zařízená bílošedým mramorem a vypadala, že ji nedávno zrekonstruovali. Jediná starobylá věc v ní byla vana na čtyřech zvířecích nohách. Musela být přinejmenším sto let stará. „Konečně jsem našla na téhle práci jedno pozitivum,“ přiznala jsem.

„Pan Remington chce asistentku s výhodami?“

Zasmála jsem se. „Ne. Ale koupelna je úžasná.“ Otočila jsem kolečkem na baterii a začala napouštět vodu.

„No, to je dobrá zpráva. Protože ať tu drhnu koupelnu, jak chci, těch letitých nánosů usazenin se ne a ne zbavit.“

Klidně bych se vsadila, že tento byt je starší než byty na Manhattanu. Možná proto koupelnu komplet předělali. Kéž by totéž provedli i se zbytkem domu. Nebo aspoň vyměnili tapetu, aby mi nepřipomínala krev. „Asi se teď na dlouho naložím do vany.“ Začínala jsem se těšit na klidný večer plný relaxace.

„Dobře. Užij si to. A zaflirtuj si za mě s panem Remingtonem.“

„To neudělám.“

„S tebou není legrace.“

Zasmála jsem se. „A ještě jednou blahopřeju k povýšení.“

„Mám tě ráda, Hazel.“

„Já tebe taky.“ Zavěsila jsem a shodila všechno oblečení. Chtěla jsem ze sebe tento den smýt.

S povzdechem jsem vklouzla do vany. Voda mi ihned zahřála kosti. Nalila jsem si do ní vanilkovou pěnu a počkala, až se udělají bublinky. Přesně toto jsem potřebovala.

Zadržela jsem dech a ponořila se pod hladinu.

Prásk.

Jako bych ve vodě cítila vibraci úderu. Vynořila jsem se a zalapala po dechu. Opět zaburácel hrom, až se vana skoro otřásla. Vytřela jsem si vodu z očí a zjistila, že se místnost ponořila do tmy. Sakra.

3. KAPITOLA

Neděle, 28. srpna

Znovu jsem zamrkala. Doufala jsem, že se světlo nějakým kouzlem rozsvítí. Do háje. Neviděla jsem vůbec nic. Netušila jsem, kde jsou ručníky, a kufr s oblečením mi ještě nepřinesli. Co mě to napadlo?

Pomyslela jsem si, že tu prostě zůstanu sedět a budu se modlit, aby elektřina opět naskočila. Určitě ji musí každým okamžikem zapnout, ne? Jistě tu mají někde záložní generátor.

Koupelnou znovu zaburácel hrom.

Pevně jsem sevřela okraje vany.

A pak znovu zaskřípala podlaha.

Tak to ne. Prostě ne. Nehodlala jsem tu zůstat. Tím bych si akorát říkala o to, abych tu umřela jako první – jako v těch hororových filmech, které jsem tak nesnášela. Vylezla jsem z vany. Nechávala jsem za sebou mokrou cestičku.

Ve tmě jsem hmatala po ručníku a málem při tom uklouzla. Potřebovala jsem světlo. Kde jsem jen nechala mobil?

Natáhla jsem se k umyvadlové skříňce a při tom se praštila lýtkem o záchod. Jau. Trhla jsem sebou a ucouvla na něco měkkého. Díky bohu. Sklonila jsem se, zvedla tenkou bílou halenku, přes kterou jsem předtím měla blejzr, a oblékla si ji. Na podlaze hned vedle ležela i moje sukně, tak jsem si ji taky natáhla. Proč jsem se jen šla koupat dřív, než mi přinesli věci na převlečení? Mokrá látka se mi lepila ke kůži, neměla jsem ovšem na vybranou. Nic jiného jsem tu neměla.

Snažila jsem se nahmatat mobil. To jako vážně? Kam jsem ho jen odložila? Přísahala bych, že než jsem vlezla do vany, odložila jsem ho na skříňku.

Znovu zaburácel hrom, až jsem nadskočila.

Zhluboka jsem se nadechla, abych zklidnila rozbušené srdce, ale pak ta zatracená podlaha zaskřípala znovu.

Kašlu na to. Nechtěla jsem čekat v koupelně úplně mokrá, až se zase rozsvítí a někdo mi přinese suché oblečení.

S jednou rukou na zdi jsem zamířila ke dveřím. Stiskla jsem vypínač, abych zjistila, jestli třeba už elektřina nenaskočila, ale nic se nestalo. Dveře se s hlasitým skřípěním otevřely. Kousla jsem se do rtu. Znělo to stejně jako to vrzání, které jsem slyšela předtím? Že by někdo vešel do mého pokoje?

Nezdržovala jsem se, abych to zjistila. Vyběhla jsem na chodbu.

Opět zaburácel hrom a dveře mé ložnice se s třísknutím zabouchly. Bože, tady snad vážně straší. Na chodbě nebyla žádná okna, takže tu nemohl být žádný průvan. Co jiného mohlo ty dveře zabouchnout? Couvala jsem, až jsem do něčeho narazila paží. Zaječela jsem z plných plic, přestože jsem jen nahmatala zeď.

Opět jsem za sebou uslyšela zaskřípání a co nejrychleji se rozběhla chodbou. Tak to ne. V tomhle strašidelném domě s mužem, který mě nenávidí, a šéfovou, která se se mnou ani neobtěžovala setkat, nezůstanu už ani minutu.

Schody jsem brala po dvou, a když jsem doskočila na ledově studenou mramorovou podlahu, rozběhla jsem se ještě rychleji. Chtěla jsem z kapsy vytáhnout klíčky od auta, jenže jsem si uvědomila, že na sobě nemám své oblíbené džíny. Natáhla jsem si tu pitomou pouzdrovou sukni a mé klíče zůstaly v kabelce v pokoji. Spolu s řidičákem a tou trochou hotovosti, kterou jsem si sem přivezla.

Krucinál. Vážně jsem se nechtěla vrátit do svého pokoje. Otočila jsem se, abych se zadívala na schodiště, když jsem z jedné místnosti v chodbě zahlédla vycházet mdlé světlo. Opět zazněl hrom. Zamrazilo mě po páteři. Věděla jsem, že bych se měla vrátit do svého pokoje, vzít věci a vypadnout z toho domu. Jako by mě však to světlo přitahovalo. Se zatajeným dechem jsem se za ním vydala.

Třeba konečně potkám Athenu Quinnovou. Uvaří konvici čaje a společně se zasmějeme tomu, že jsem si myslela, že v tomto domě straší. A celou noc si budeme povídat o oblíbených románech a spisovatelích.

Minula jsem jeden z obývacích pokojů a zašla do kuchyně. Na ostrůvku stála zapálená svíčka, nikdo tu však nebyl. Vykročila jsem hlouběji do místnosti. Světlo svíčky vrhalo na skříňky až nadpozemské světlo. Kdo tu zapálil svíčku a odešel? Zvlášť když v domě vládla naprostá tma?

Za sebou jsem uslyšela zaskřípání. Otočila jsem se a do někoho narazila. Vykřikla bych, kdybych v tu chvíli ovšem nezírala na pevnou mužskou hruď. Silnými pažemi mi pomohl udržet rovnováhu. Z jeho pokožky stoupala nádherná vůně.

Pan Remington.

Voněl opravdu omamně. Opět jsem musela odolat obrovskému nutkání ho olíznout. A když se dotkl mých bicepsů, něco jsem ucítila. Jako by ve vzduchu zapraskala elektřina, ale nějak naopak. Spíš jako by mi v žilách zamrzal led.

Strach ze mě zcela opadl, ovšem vystřídalo ho něco možná ještě nebezpečnějšího. Ucouvla jsem. Nedokázala jsem odtrhnout oči od jeho obnažených břišáků i úzkého pasu, jenž mu mizel pod tepláky, které se mu v jistém místě výrazně nadouvaly. Věděla jsem, že bych na tu vybouleninu neměla zírat.

„Slečno Foxová, jste v pořádku?“

Vzhlédla jsem. Pan Remington se na mě mračil. V žádném případě necítil stejné jiskry elektřiny jako já. Pokleslo mi srdce. Stál tu v kuchyni bez trika a s krabicí mléka v ruce. Byl by to ten nejnormálnější výjev na světě, ovšem ne s ním. Choval se ke mně předtím tak přísně a neurvale, a teď působil skoro jako člověk.

Sjel očima na mou hruď.

Sklopila jsem zrak. Panebože. Bílou halenku jsem měla úplně promáčenou. Mohli byste vidět úplně všechno. Doslova všechno. Byla mi zima a bála jsem se, a tak jsem měla tvrdé bradavky. Nevěděla jsem, jestli se zakrýt, protože bych tím k sobě upoutala jeho pozornost ještě víc a jen situaci zhoršila, a tak jsem zůstala nehnutě stát. Voda ze mě tekla na kuchyňskou podlahu.

„Řekl jsem vám, ať využíváte denní kuchyni,“ připomněl mi.

„Cože?“

V dálce znovu zahřmělo. Zakázala jsem si sebou trhnout.

„Denní kuchyně je pro služebnictvo,“ oznámil a ukázal doleva. Podle všeho byla na tuto kuchyni napojena ještě jedna.

Zavrtěla jsem hlavou. Vzpomněla jsem si, že mi o denní kuchyni něco říkal, ale zapomněla jsem se zeptat, co to je. „Tak co tu děláte vy?“

Zacukal mu koutek rtů. Jen na vteřinu. Kdybych mrkla, ničeho bych si nevšimla.

„Došlo nám mléko.“ Nalil si trochu do šálku s kouřící kávou na pracovní desce.

Mlčky jsem se dívala, jak prochází kolem mě a vrací mléko do lednice. Svaly na jeho zádech se napnuly, když zavíral dveře.

Odvrátila jsem se od něj a snažila se myslet na cokoli jiného než na jeho obnaženou kůži. Odkašlala jsem si. „Zrovna jsem si šla do auta pro své věci. Pokud mě omluvíte.“ Potřebovala jsem odtud. Potřebovala jsem se dostat od něj – co nejdřív a co nejdál, než mě ta jeho kolínská dovede k šílenství.

„Před několika okamžiky jsem vaše obliga donesl.“

Kdo říká kufrům obligo? Hned jsem ale to podivné slovo vypustila z hlavy, protože se zastavil jen několik centimetrů ode mě. Opřel se o kuchyňský ostrůvek a pofoukal obsah svého šálku.

Ztěžka jsem polkla a představila si jeho rty na sobě. Jaké by bylo cítit jeho dech na krku, až by mi něžně pofoukal kůži a pak mě na to místo políbil.

„Do vašeho pokoje,“ dodal pro upřesnění, když jsem neodpovídala.

Zachvěla jsem se a snažila se setřást představu jeho rtů na své pokožce. „Odnesl jste je do mého pokoje?“

„Ano.“

„Ale… neklepal jste.“

„Klepal, ovšem nikdo mi neodpověděl. Napadlo mě, že jste se šla projít po pozemku.“

Procházka po pozemku po setmění? Za bouře? Zešílel? Zůstala jsem na něj zírat. Přísahala bych, že mu potemněly oči. Třeba se zlobil. To by mnohé vysvětlovalo.

Když jsem neodpověděla, svraštil obočí.

„Dveře do mého pokoje byly zamčené,“ podotkla jsem.

Zavrtěl hlavou. „Ne, nebyly.“

Zcela jistě jsem je za sebou zamkla. „No, auto jsem zamkla na sto procent.“ Ani mě nenapadlo dát mu klíče, když řekl, že mi nechá poslat kufry do ložnice.

Opět zavrtěl hlavou. „Ne, ani váš vůz nebyl zamčený.“

Vždycky auto zamykám. Žila jsem v New Yorku. Kdybych tam auto jednou nezamkla, už bych byla bez něj. Ale… po příjezdu mě okolí naprosto odzbrojilo. Cesta k domu byla překrásná. A muž, který mi otevřel dveře, ještě nádhernější.

„Zabydlela jste se?“ zeptal se a znovu pofoukal hrnek.

Přinutila jsem se odtrhnout oči od jeho rtů. „Je to tu… strašidelné.“

„Zvyknete si.“

Tak trochu jsem si myslela, že mě ujistí, že tu nestraší. Nebo mi aspoň zalže, že se tu nemám čeho bát. Ztěžka jsem polkla.

„Je to starý dům,“ pokračoval. „Jeho zdi jsou nasáklé historií.“

Historií, jako že… tu straší? „Snažíte se mě vyděsit?“

„Ne. Jen říkám, že je to starý dům a často je v něm průvan. Myslete na to, až v noci uslyšíte skřípání.“

„Kéž byste tu měli kočku. Pak by to skřípání aspoň nepůsobilo až tak strašidelně.“

Nereagoval na to. „A neměla byste tu chodit s mokrými vlasy.“ Na vteřinu opět sklopil zrak k mé mokré halence. „Nebo ve vlhkém oblečení. Jinak nastydnete, slečno Foxová.“

„Zrovna jsem se koupala, když vypadla elektřina. Neviděla jsem na krok.“

„Elektřina vypadla v celé čtvrti. Brzy ji zas nahodí. Měla byste se převléknout. Doslova to z vás teče.“ Při tom posledním slově prohloubil hlas snad o oktávu.

Cítila jsem, jak se mi sevřel rozkrok. Věděla jsem, že tím myslí vodu, která ze mě teče, ale jeho pohled budil zdání, že odkazuje na něco jiného. Něco samolibého. Jdi do háje. Složila jsem si paže na hrudi. Už mi bylo jedno, jestli tím přitáhnu pozornost k tomu, že je moje mokrá halenka úplně průsvitná. Třikrát naznačil, že to dobře ví. A podle všeho to nechtěl vidět. Nevadí. Taky jsem už nechtěla vidět ten jeho pitomý nahý hrudník.

Zhoupl se mu ohryzek. Zůstali jsme na sebe hledět.

Nebo to možná chce vidět…

„Výhled za to stojí,“ poznamenal.

„Hmm?“

„Výhled vyváží děsivou atmosféru. A okno ve vašem pokoji nabízí ten nejkrásnější výhled v celém domě. O to jsem se postaral.“ Z ostrůvku zvedl svíčku a podal mi ji. „Dobrou noc, slečno Foxová.“

Otřela jsem se prsty o jeho a přísahala bych, že se mi v tu chvíli zastavilo srdce.

Na vteřinu se mi podíval do očí. V těch jeho se zračil ještě nesouhlasnější pohled než předtím.

Stáhla jsem ruku. Za to může Kehlani, která pořád mluvila o tom, jak je přitažlivý. Mě ten chlap nepřitahoval. Byl hrozný, nerudný a… Vlákno mých myšlenek se přetrhlo, zatímco jsem se dívala, jak vychází z kuchyně a mizí ve tmě. Fajn, uznávám, byl krásný.

Chvíli jsem počkala a pak se vydala zpátky do své ložnice. To poslední, o co jsem stála, bylo na něj ve tmě znovu natrefit. Nebo na něj vůbec natrefit. Na vrcholu schodiště jsem se zastavila, natáhla paži před sebe a zadívala se do levého křídla. Viděla jsem sotva na pár kroků. Někde tam ale spala Athena Quinnová. Zítra se s ní nejspíš setkám a za to dnešní noc stojí. Musí.

Vrátila jsem se do pokoje a zavřela za sebou dveře. Našla jsem svoje obligo… ehm, tedy kufr, a převlékla jsem se do teplého pyžama. Zrovna jsem se chystala vlézt do postele, když jsem se zadívala na zatažené závěsy. Postavila jsem svíčku na noční stolek a došla k oknu. Odhrnula jsem těžké závěsy na stranu a s rukou na látce ztuhla. Za závěsy se nenacházelo okno.

Otevřela jsem francouzské dveře a vyšla na mokrý balkon. Kolem mě proudil svěží oceánský vzduch, který zhasl plamínek svíčky. Terasa nabízela nádherný výhled na oceán.

Opět zahřmělo, ale tentokrát mnohem dál. Výhled na okamžik ozářil blesk. Přede mnou se na kilometry daleko rozkládal oceán. Pohled na něj bral dech.

Pan Remington řekl, že mám pokoj s tím nejlepším výhledem v domě. Že se o to postaral. Ale proč? Vždyť mě tu ani nechtěl. Ne?

Opřela jsem se o zábradlí a vyhlédla napravo na řadu domů na pláži. V oknech všech domů se svítilo. Pan Remington řekl, že elektřina vypadla v celé čtvrti. Ohlédla jsem se za sebe do tmavého pokoje.

Opět lhal? Lhal snad ve všem?

Table of Contents

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola