Jaromír Jindra

KAREL IV.

Hrozba temných časů

© Jaromír Jindra, 2024

ISBN 978-80-249-5639-8

Obsah

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ

KAPITOLA TŘETÍ

KAPITOLA ČTVRTÁ

KAPITOLA PÁTÁ

KAPITOLA ŠESTÁ

KAPITOLA SEDMÁ

KAPITOLA OSMÁ

KAPITOLA DEVÁTÁ

Vnučce Michaele

KAPITOLA PRVNÍ

ROZČEŘÍ KLID NA VILDŠTEJNĚ A POVOLÁ MATOUŠE ROZOUMKA NA KRÁLOVSKÝ DVŮR, KDE NA NĚJ ČEKÁ NEBEZPEČNÝ ÚKOL

PEKLO VYPLIVLO ze svých útrob odpudivého netvora. Nasál vzduch. Byl jiný, než na jaký byl dosud uvyklý. Nebyl tak těžký, zato obsahoval spousty nejrůznějších pachů a vůní. Pozorně a důkladně je roztřídil. Ten, který hledal, tam byl. Vyrazil za ním. Z tlamy mu kapaly husté sliny a vpřed ho hnala jediná touha – zardousit, trhat, drásat, roznášet smrt.

JANA, které nejen doma, ale také v okolních vesnicích říkali Honzina, byla s o dva roky mladší sestrou Káťou na cestě do jejich samoty. Jak taky jinak se dá mluvit o dvou chalupách ukrytých v lesích? Podle Jany to byl hodně hloupý nápad od jejího otce nebo snad od dědečka – nebyla si tak docela jistá, kdo s ním přišel jako první, vždyť jí tenkrát nebylo víc jak šest let – usadit se stranou od lidí. Ale stalo se. Ani si nepamatovala, jestli s nimi někdy taky byly maminka a babička, ale asi původně ano; k čemu by jinak byly dvě chalupy? Pro ně čtyři by přece stačila jedna.

Když o tom, proč žijí v lese, nedávno začala řeč, táta se zamračil a děda prohodil, že je to tak pro všechny lepší. Tím měla podle něj být celá záležitost uzavřena. Ale nebyla. V čem lepší, chtěla vědět. Skoro pro všechno musíme chodit do nejbližší vesnice. Vyrazíme s Kačkou, jen co kohout zakokrhá, a nevrátíme se dřív než v poledne. A kolikrát se vracíme s prázdnou, protože nikdo nechce nic vyměnit za pár vajíček – a to je taky jediné, co můžeme nabídnout. Jenže oni tam mají svoje vlastní, tak proč by je měnili za plátno, které potřebujeme? Na to nedokázal ani jeden z mužů říct nic, co by Honzina byla ochotna přijmout.

Až po nějaké chvíli se jako první otřepal otec a že prý je tady víc bezpečí. Nikdo neví, kde nás hledat, řekl. Jo a taky se proto nevdáme, připomněla Káťa a rozplakala se.

Večer ji tehdy Jana vzala okolo pasu, položila si její hlavu na prsa a slíbila, že spolu utečou. Je úplně jedno kam, ale utečou. Ne dnes, ne zítra ale hned, jak si někoho najdou nebo až si opatří střechu nad hlavou; je přece dočista jedno, zda dělají děvečky doma nebo někde u cizích…

Byla tak zabraná do úvah a šlapala vpřed docela automaticky, protože cestu znala skoro stejně dobře jako sama sebe, takže si ani pořádně neuvědomila, jak se něco světlého rychle pohnulo za křovím na dohled před nimi. Možná se ve vánku zatetelilo listí a jak na ně zasvitlo slunce, vyvolalo v ní neurčitý pocit něčeho živého. Dřív než to stačila pustit z hlavy, vyrazila proti nim z houští příšerná obluda s mnoha ostrými bodlinami vyrážejícími z husté srsti. Několika skoky se dostala k oběma dívkám, zadníma nohama se odrazila do výšky a při dopadu svou vahou strhla k zemi Káťu. Ve stejné chvíli se jí zakousla do krku a prudkým trhnutím z něho vyrvala kus masa. Vystříkl proud krve.

Jana vykřikla. Strachy. Hrůzou. Zvířecí příšera při tom zvuku po ní otočila hlavu a napnula svaly k dalšímu skoku. Musíš utéct, sestře už nepomůžeš, blesklo jí hlavou a vyběhla. Jen o nepatrnou chvíli později dopadlo na místo, kde předtím stála, ohromné tělo zabijáka. Upalovala, jak nejrychleji dokázala. Neohlížela se, ztrácela by tím čas. Jestli ji ta obluda dohání, pozná, až jí skočí na záda. Srdce jí splašeně bušilo a dívka si byla jistá, že jí každým okamžikem musí vyletět ven z hrudi. Nebo prasknout. Bosé nohy pořád ještě pleskaly o zem, ale ona si to už neuvědomovala. Tenhle běh o život jsi prohrála, zvučelo jí v hlavě. Ještě ti zbývá jeden poslední krok a pak skončíš stejně jako Káťa s prokousnutým hrdlem a v kalužině krve.

Ale to už přiběhla na mýtinu, kde stály jejich dvě chalupy.

„Kam tak utíkáš?“ volal za ní otec, když se řítila okolo něj jako smyslů zbavená a zastavila se teprve v sednici, poté co za sebou prudce přirazila vrata a opřela se o ně.

Otec mnohem rychleji než obvykle došel ke dveřím a zalomcoval jimi, ale Jana je držela a nechtěla pustit. Co když se na ni dobývá ta příšera?

„Honzino, otevři, slyšíš?“ volal na ni a lomcoval dál dveřmi.

Konečně je pustila a táta se zastavil na prahu. „Co má tohle znamenat?“ zaburácel nespokojeně. Ta holka je čím dál tím vzpurnější, ale on si s ní rychle poradí; postačí přehnout ji přes koleno a pořádně jí prutem zmalovat zadek tak, že si týden nesedne! Napříště si rozmyslí zavírat před ním dveře.

„Káča…,“ zaštkala Jana a klesla na zem.

Otec k ní přistoupil a okamžik uvažoval. Tohle nebude jen tak samo sebou. Holka přiletí jak pominutá, nechce ho pustit k sobě a z ničeho nic se rozbrečí…

„Co je s Káťou? A kdes ji nechala?“ zeptal se už trochu mírněji. Výprask počká.

Dívka k němu zdvihla uslzené oči, setřela tu slanou mokrotu z tváří a řekla bezbarvým tónem, jaký u ní snad ještě nikdy neslyšel: „Je mrtvá.“

„Mrtvá?“ zaskočilo ho to.

„Přepadlo nás nějaké divné zvíře. Mělo samé bodliny, ohromnou tlamu a tesáky…,“ znovu si přitiskla ruce na oči, jako by tím pohybem mohla zabránit, aby se k ní vzpomínka na hrůzný okamžik znovu vrátila.

Posadil se vedle své dcery a ničemu nerozuměl. Co mu tady povídá, to přece nemůže být pravda. Žádné takové nebo podobné zvíře není. Vzápětí se zahleděl na Janu s neskrývaným podezřením. Zabila sestru a lží se pokouší utéct před zodpovědností.

„Proč si zatěžuješ srdce lží?“ uhodil na ni. „Myslíš snad, že Pán tě nevidí?“

Janu nespravedlivé obvinění zabolelo skoro stejně jako krutá ztráta sestry. Najednou se v ní něco zlomilo a ona vzala tátu za ruku. „Půjdeš teď se mnou a uvidíš sám,“ řekla rozhodně.

Stále ho pevně držela a vlekla za sebou pryč od jejich chalupy a dál do lesa na sotva rozpoznatelnou pěšinku po které chodívala do jedné z vesnic.

Tělo mrtvého děvčete leželo tam, kde ho zastihla smrt. Na několika místech neslo stopy, jak na něm obluda spěšně hodovala.

Otec klesl na kolena, vzal zakrvácenou a takřka od těla oddělenou hlavu do dlaní, v následující chvíli obrátil tvář k obloze a vykřikl s neskrývanou bolestí: „Bože, proč?“

Pekelný netvor toho dne po sobě zanechal první hrůznou stopu.

NA VILDŠTEJN přijel posel. Byl zaprášený a unavený, ale když předal koně starému štolbovi, kterým se poté, co opustil službu u hradní posádky, stal Bořek Přípotočník, ukázalo se, že zvíře zdaleka není uštvané. Znamenalo to, že jezdec koně šetřil, protože dobře věděl, že zpráva, jakou nese, je sice důležitá, ale pokud ji předá o den či dva později, nic se nestane.

„Matouše najdu kde?“ zeptal se nenadálý host Bořka, jehož poněkud zarazilo, že o pánu z Vildštejna nemluví s patřičnou úctou, ale navíc tím podivně zpřeházeným slovosledem.

„Rytíře Rozoumka?“ zeptal se tak, aby z jeho tónu bylo patrné, co si myslí o poslově nemístné důvěrnosti.

Cizinec dal Přípotočníkovi přátelský štulec do prsou a doprovodil ho ještě širokým úsměvem. „Přece tady nemáte někde schovanýho ještě jednoho Matouše?“

„No to tedy nemáme,“ připustil Bořek, „ale oslovovat ho jako Matouše nemůže jen tak ledaskdo. Pro tebe, člověče, je to – a to ti dávám jako dobrou radu zdarma – rytíř Rozoumek a pán Vildštejna. Nezapomeň na to. A ty pojď,“ obrátil se ke koni.

Zeptej se a třeba dostaneš odpověď, akorát od starýho dědka, co si myslí, že spolkl Šalamounovo cosi, se nedozvíš ani, jaký je zrovna den, pronesl posel tiše sám k sobě.

„Dík, žes mi poradil,“ hodil za štolbou, rozhlédl se po stísněném nádvoří a hned nato rázným krokem zamířil k palácovému stavení. Matouš nejspíš bude někde uvnitř, ale stejně tak může být kdekoli jinde. Svižně vyběhl po dřevěných schodech do patra, odkud se vcházelo do budovy, a protože jeho anděl strážný neměl toho dne právě volno, už po několika krocích potkal toho, koho hledal.

„Vítej, copak že jsi zavítal na Vildštejn?“ oslovil přicházejícího Matouš Rozoumek, aby vzápětí mnohem tišeji připojil otázku: „Snad se nepřihodilo něco mému synovi?“

„Můžeš být klidný,“ podával host ruku domácímu pánovi, „Karel je v pořádku a pozdravuje tě. Posílá mě za tebou ten druhý Karel,“ usmál se a oběma bylo jasné, že tím myslí římského císaře a českého krále z rodu Lucemburků.

„Tak to mi všechno povíš později,“ navrhl Matouš s ulehčením. „Nejprve se pojď uvítat s mou ženou a se správcem Františkem.“ Společně zamířili do Medového pokoje, pojmenovaného podle barvy čalounů na zdech, ve kterém se obě rodiny většinou zdržovaly přes den.

Teď, koncem května 1360, v něm byly doširoka rozevřené okenice a dovnitř proudilo dostatek světla a také příjemného vzduchu provoněného květy stromů v podhradí.

„Máme hosta,“ zahlásil, jen co vešli, a ti, kdo byli právě v Medovém pokoji, se obrátili k oběma příchozím. „Možná si vzpomínáte na Honzu Zámečníka, slouží císaři pod naším Karlem,“ připomněl.

„Na lidi, jako je on, se nedá zapomenout,“ ozval se bývalý minorita Heinrich. Neměl na Zámečníka právě pěkné vzpomínky; byl jedním z ozbrojenců, které pro něho poslal Lucemburk před lety na Vildštejn a nebýt pozdějšího Matoušova riskantního zásahu, kdy odmítl splnit rozkaz a řádového bratra tajně vyvedl z vězení, byl by dneska němým mužem, protože z příkazu římského a českého krále mu měl být katem vyříznut jazyk. Mocní se obávají pravdy a cítí se bezpečnější, když jiného člověka zbaví možnosti promluvit.

„Co je s Karlem?“ Matoušova žena Hedvika von Silbernberg prudce vstala, ale zastavila se už po několika krocích, když vyslechla odpověď, takřka doslova stejnou, jakou Zámečník dal před chvílí Matoušovi:

„Váš syn je v pořádku a pozdravuje vás všechny.“

„Přesto sem nepřijde sám, ale pošle prostředníka…,“ posteskla si polohlasně. Je skutečně pravda, co ten člověk povídá? Podvědomí chvilku váhalo, než se rozhodlo uvěřit. Ostatně Hedvika si přála věřit a doufala, že kdyby se s jejím synem něco stalo, nedalo by se to nadlouho utajit. „I tak buď vítán mezi námi,“ a přidala jeden ze svých podmanivých úsměvů. Je jí dvaašedesát, ale každý by jí hádal dobře o deset let méně. Úsměv ještě pár let ubral.

„Zastavím se v kuchyni,“ nabídla se Giulia, žena správce Františka, jenž si ji sem přivedl z Trevíru, a cestou ještě ukázala příchozímu na volnou stolici, aby se posadil.

„Přináším poselství od krále,“ oznámil Honza Zámečník, protože mu bylo jasné, že teď, když už slyšeli o mladším Rozoumkovi, každého zajímá především důvod jeho příjezdu. „Chce tě vidět, Matouši,“ obrátil se přímo k Rozoumkovi.

„Ale,“ zdvihl Matouš obočí a ani se nesnažil skrýt překvapení. „Cože si tak najednou vzpomněl? Nic nového na mně neuvidí…“

Vztah Lucemburka a Matouše Rozoumka byl několik posledních let poněkud komplikovaný, ale proč tomu tak je, zřejmě zůstávalo nejasné jim oběma. Matouš kdysi sloužil rodičům římského císaře Karla toho jména čtvrtého a Janovi Lucemburskému zachránil život; z tohoto a mnoha dalších důvodů si panovník Matouše vážil. Na druhé straně se nedokázal povznést nad ješitnost mocných a vadilo mu, když před ním Matouš nejednou vyslovil jiný názor, než jaký měl on sám. Svého času prodloužil Matoušovi výsadu udělenou králem Janem, že může v panovníkově přítomnosti sedět, avšak přesto s ulehčením uvítal, když ji starší Rozoumek, pokud se objevil u dvora, nevyužíval. A byla to králova ne dost důsledně skrývaná nevůle vůči Matoušovi, co vedlo Rozoumka k jeho odchodu do ústraní. Muselo se tedy přihodit něco závažného, když ho k sobě povolává. Co to asi bude pro Matouše znamenat? Může to být dobře stejně jako špatně a co z toho platí neuhodne ani podle toho, že za ním poslal člověka, kterého zná. Zrovna tak ho mohl vyvolit právě proto, aby svou přítomností ukolébal Matoušovu pozornost, zatímco na něj chystá léčku. Dobře ví, že si stejně jako nikdo z jeho poddaných nedovolí neuposlechnout.

„Inu, vzpomněl si, vzpomněl,“ usmál se Zámečník. „Tady můžu mluvit otevřeně… U dvora se šušká, že má problém a zřejmě si s ním neví rady.“

„Ale,“ protáhl znovu Matouš, jen částečně uklidněný. „Proč se nezeptá někoho ze svých rádců? Má jich kolem sebe dost, pokud vím.“

„Jako bys neznal rádce,“ ušklíbl se posel. „Každý se tváří přemoudřele, občas dokonce i nějaké to moudro skutečné nebo předpokládané pronese, ale když se vyskytne problém, myslím tím skutečný problém, jsou všichni ti rozumbradové s rozumem v koncích.“

„O co jde tentokrát?“ chtěla vědět Hedvika. Nelíbilo se jí, že Lucemburk si na jejího muže vzpomene jen tehdy, když si s něčím neví rady, a Matouš aby pak za svého krále nasazoval krk.

„Jo, to kdybych já věděl,“ pokrčil Honza Zámečník rameny. „Ale povídá se všelicos…,“ dodal vzápětí.

„Například?“ nedala se Hedvika jen tak odbýt.

„Opravdu to chcete vědět?“ trochu znejistěl a opatrně se rozhlédl po všech, kdo seděli okolo stolu, takže pokud něco řekne, nebude to určené pouze Hedvice.

„Jinak by se tě asi neptala,“ reagoval František.

„Dobrá, ale je to jenom mezi námi… Říká se, že se proti císaři chystá v Čechách vzpoura.“

„To ale není ten pravý důvod, proč si Matouše nechal zavolat,“ řekla s neochvějnou jistotou Hedvika. „Kdyby se jednalo o tohle,“ a na poslední slovo položila zvláštní důraz, „vyřešil by to sám. Rychle a bez ohledu na to, kdo by se do něčeho podobného zapletl. Přece jsi byl u toho, jak se vypořádal s povstáním v Pise při návratu z římské korunovace. I ty jsi tam tehdy utržil šrám na rameni. Tak pověz, copak tam máš dalšího?“

V té chvíli vešla Giulia, která přinášela pohoštění pro jistě vyhladovělého posla, a on tím získal chvilku, aby si rozmyslel odpověď. Třeba ho povzbudilo jídlo, jež se před ním ocitlo, a taky džbánek vína, takže se odhodlal vyslovit i tu nejneuvěřitelnější z řečí, které zaslechl.

„Peklo prý poslalo do Čech strašlivou nestvůru…“

V Medovém pokoji nastalo na chvíli ohromené ticho, které se vzápětí proměnilo ve shluk hlasů, jak každý překřikoval ostatní.

„Nestvůru? Do Čech? Vždyť císař je příklad zbožnosti!“

„Třeba právě proto…“

„Co si jen lidi nevymyslí?“

„To by Bůh nepřipustil!“

„A co s tím může udělat Matouš? To Lucemburk zapomněl, že už není žádný mladík?“

„Já jsem to vždycky říkal, že se ho chce zbavit! Tohle je hodně podlá záminka!“

„Ticho, přátelé!“ požádal je Matouš Rozoumek a kupodivu všichni rázem zmlkli. „A co si o tom myslíš ty?“ obrátil se přímo na Honzu Zámečníka, který se už pustil do jídla.

„Co?“ pokrčil rameny a spěšně žvýkal sousto, protože věděl, že pokud bude odpovídat s plnou pusou, nebude mu rozumět. „Že je to nějaká hloupost. Jako byste nevěděli, co všechno si lidi navymýšlejí…“ Kdyby zrovna nedržel kus pečeně, určitě by podle svého zvyku rozhodil ruce, ale to by mu taky ta dobrota mohla vyklouznout.

„Takže to podle tebe není pravda?“

„No, já vlastně nevím… třeba je, nebo taky ne… ale mluví se o tom všude…,“ ubezpečoval je.

„Tady na Vildštejně rozhodně ne,“ připomněl František.

„Zatím ne,“ vztyčil významně prst Honza Zámečník. „Ale jen si počkejte, až se i tady začnou ztrácet ženské a…“

„Počkej, o ničem takovém jsi nemluvil,“ připomněl Matouš. „Co máš s těmi ženskými?“

„Že prý se vždycky nějaká ztratí, a když ji najdou, je celá potrhaná. A mrtvá. To dělá právě ta pekelná nestvůra.“

„Aha, takže se někde pohybuje vrah, který by si na chlapa netroufl, ale na ženskou ano,“ mínil František, který na podobné báchorky nevěřil a ve všem zásadně hledal přirozené vysvětlení, „a protože ho nejspíš nikdo ani nehledá, tak je jednodušší začít lidi strašit pekelnou obludou.“

„Není to tak nebezpečné, jako se potkat se skutečným zabijákem,“ mínil Matouš. Ani on nevěřil, že by se po Čechách proháněla nějaká krvelačná příšera.

„Kvůli tomu přece nepojedeš ke králi?“ mínila Hedvika.

„Právě proto pojedu,“ rozhodl se Matouš. „Ale až zítra. Vyjedeme brzy ráno, do večera budeme v Praze.“

„Ale my nepojedeme do Prahy, Lucemburk je v Norimberku. Ty to nevíš?“ a Honza Zámečník si málem zapomněl ukousnout další sousto z pečeně.

„Nevím. Nezapomeň, že Vildštejn není tak důležitý hrad, aby se každý, kdo někam jede, tady zastavil,“ pousmál se Matouš. „Panovník už teprve ne. A jak vidíš, ani vlastní syn nám nedal vědět, že…“

„Že jede s císařem do Norimberku,“ dokončila za něj Hedvika. Zamrzelo ji to.

„Dobře dva roky o něm nic nevíme,“ přiznal Matouš. Jako by tím Zámečníka požádal, aby to Karlovi Rozoumkovi, veliteli císařovy ozbrojené družiny, vhodně připomněl. Jenže to nebude třeba, uvědomil si vzápětí, protože až dorazím k císaři do Norimberku, určitě se se synem uvidím a vyčiním mu.

„To potom ale ani nevíte…,“ začal Honza Zámečník, ale najednou zmlkl, jako když utne.

„Co nevíme?“ chytila se toho Hedvika. „Byl snad raněný?“

„Ne, to ne. Ale není na mně, abych…,“ začal posel koktat, ale to už věděl, že se ve svých slovech zaplétá a stejně bude muset přiznat, co tak neprozřetelně naznačil.

„Tak ven s tím, Honzo,“ vyzval ho František. „Už jsi to nakousl, tak přiznej, co jsi tím myslel.“

„Oženil se, no.“

„Cože? A že nás ani nepozval?“ Hedvika něčemu takovému nemohla ani uvěřit.

„Asi to nestihl. Moc toho nevím, ale stalo se to tak nějak narychlo.“ Zámečník by to všechno nejraději zametl někam do kouta a ještě přikryl hromádkou slámy; jenže už vypustil tajemného ducha z pomyslné lahve a tomu se zpátky do vězení nechtělo.

„Narychlo? Snad nemusel…?“ Hedvika si v úžasu zakryla ústa rukou; nesluší se, aby žena takhle veřejně mluvila o něčem tak intimním, jako je očekávání dítěte.

„I tak by se to mohlo říct,“ rozesmál se nečekaně Honza. „Oba měli obavy, aby si to královna Anna ještě nerozmyslela.“

„Co s tím měla společného královna?“ zajímalo Hedviku.

„Snad si nakonec přece jen nevzal tu její komornou?“ ujelo Matoušovi, a protože se Hedvika, které se o Eržice nezmínil, neboť to tehdy nepovažoval za důležité, na něho překvapeně zadívala, svižně vstal, přešel pár kroků, zastavil se před ní a takřka zkroušeně přiznal: „Myslel jsem, že to byl jen nějaký úlet, tehdy, když se ztratila Barborka…“

„Takže ty jsi o tom věděl?!“

Matouš jen pokrčil rameny. Mohlo to znamenat cokoli. I doznání.

„Nemyslela jsem si, že máš přede mnou tajnosti,“ zavrtěla hlavou Hedvika.

„Hedviko, odpusť,“ zaprosil a když na to nic neřekla, pokusil se o vysvětlení. „Nebylo to moje tajemství, ale jeho…“

Honza Zámečník raději sklonil hlavu a věnoval se svému jídlu, které mu ale po tom, co tady způsobil, nějak záhadně přestalo chutnat.

Ráno vyvedl Bořek Přípotočník na nádvoří dva koně, nedočkavé, až se proběhnou, protože postávání ve stáji se i jim zdálo dlouhé. Matouš Rozoumek s Honzou Zámečníkem zrovna sestupovali po schodech, když se objevil také Carlo, syn kastelána Františka, vedoucí ještě jednoho koně. Také on byl přichystaný na cestu.

Matouš se na něj povzbudivě usmál a třebaže nebyli předem domluveni, že se Carlo jeho výpravy k císařskému dvoru zúčastní, teď, když tu stál připravený k odjezdu, považoval to takřka za samozřejmost. V duchu měl radost, že ho Carlo bude doprovázet. Jako budoucí správce Vildštejna, protože všichni tady počítali s tím, že úřad převezme po otci, se musí umět rychle a správně rozhodovat a stát bok po boku svému pánu.

Jestliže měl Carlo obavy, že ho pán Vildštejna pošle zpátky, ulevilo se mu ve chvíli, kdy ho Matouš Rozoumek klepl do ramene a řekl: „Tak nasedej!“

Brána už byla otevřená a za ní i na něj čekal svět.

TŘEBAŽE si císař Karla Rozoumka povolal do Norimberku, otálel s jeho přijetím. Nepřímo tak potvrdil, co si myslel už Honza Zámečník, jenž sice spěchal na Vildštejn, aby splnil úkol, ale zase ne tak, aby uštval svého koně. Panovník nemá na starosti pouze mne, zhodnotil to Matouš, zvyklý na podobné jednání už od krále Jana Lucemburského, a tak svůj čas věnoval synovi.

Setkání těch dvou bylo zprvu rozpačité a třebaže se objali na uvítanou, vycítili, že zdaleka nebylo tak spontánní a upřímné, jako tomu bývalo dřív. Něco se v jejich vzájemném vztahu změnilo, ale co? Ani jeden z Rozoumků to nedokázal pojmenovat, oba to tížilo, ale žádný by to nahlas nepřiznal. Neviděli se dva roky, to je pravda, ale kolikrát se lidé nesetkají mnohem déle, a přesto se mezi nimi nevztyčí hradba z ledu.

„Ještěže si mne sem dal císař zavolat… Tak se ukaž, synu, a pověz, jak jde život?“ obrousil druhou větou nezamýšlenou výčitku Matouš.

„Jako ve službě, sám to znáš.“

Matouš povytáhl obočí. Nečekal, že se dočká takhle vyhýbavé odpovědi.

„Nejen službou králi živ je člověk,“ řekl a zkusil připojit i náznak úsměvu.

„Myslíš? Vždyť i ty mu sloužíš, třebaže si to možná neuvědomuješ. Každým dnem, vším, co děláš, o čem uvažuješ, neustále dáváš králi kus sebe sama.“ Měla to být výčitka, nebo z Karla vytrysklo jen jeho osobní zklamání?

Starší Rozoumek se zastavil, zahleděl se synovi do očí a až po chvíli tiše s jistotou pronesl: „Ty tady nejsi spokojený. Proč?“

Karel svěsil hlavu. Váhal. Je příliš dlouho se svými myšlenkami. Dusí je v sobě, ale ony se rodí stále znovu a znovu a jsou čím dál neodbytnější. Nemá se s kým poradit. Dřív by se obrátil na otce. Od jisté doby se stydí nechat ho nahlédnout do svého srdce.

Takže je to horší, není to chvilková záležitost, ale co mladší Rozoumek prožívá, je něco dlouhodobého. Matouš beze slova vykročil k nedalekému hradnímu opevnění, kde doufal, že najde tichý koutek, možná i s trochou trávy; tam se se synem posadí a pohovoří z duše do duše. Byl tam a jako by čekal právě na ně: místečko sevřené v rohu, proteplené sluncem a chráněné před nepříjemnými větry, s trávou protkanou bělostnými hlavičkami sedmikrás.

Usedli. Na větev rozložitého kaštanu, rozsvícenou nesčetnými svíčkami květů, přiletěla pěnkavka, chvilku si rovnala křidélka a roztržitými rychlými pohyby hlavou kontrolovala okolí, než se rozhodla potěšit svět svým jasným popěvkem.

„Rád bych se vrátil domů,“ přiznal Karel, když ticho mezi nimi hrozilo, že je oba zavalí.

„Na Vildštejn?“ ujišťoval se jeho otec.

„Ba, na Vildštejn.“

„Asi bych se neměl ptát po důvodech…“

„Sám je neznám. Jako by jich pořád jenom přibývalo.“ Cítil, že by měl tátovi říct mnohem víc, vysvětlit mu, co ho trápí, ale dá se nějak vysvětlit nespokojenost, jejíž příčiny jsou záhadou i pro něj? Kdyby to nějak dokázal, nejspíš by se mu starší Rozoumek vysmál a třeba by i připojil, že ho nejspíš pálí dobré bydlo. Kdoví, třeba by měl pravdu.

„Jestli si myslíš, že tě tam čeká klid, pak se mýlíš,“ řekl Matouš potichu. „Taky jsem kdysi doufal v totéž. Zmýlil jsem se.“

Karel pootočil hlavu k otci a ten se rozhodl svěřit synovi vlastní osobní zkušenost.

„Co ti budu vyprávět, se stalo v době, kdy ty jsi ještě putoval někde na obláčku a spokojeně vyhlížel, které rodiče si třeba někdy vybereš. Když Siegfried von Lichtenstein unesl Hedviku i s tvým starším nevlastním bratrem Josífkem, taky jsem chtěl utéct. Odejít od královny Elišky, zmizet z Pražských měst a kdyby na to přišlo, tak i z Čech. Všechno ve mně se bouřilo, cítil jsem ta tíživá pouta, jakými mne svazovala služba. Když uteču, znovu získám svobodu a při troše štěstí dostanu zpět taky Hedviku. Nikdo, a tedy ani královna, nemá právo obrat mne o mé štěstí. Ano, tak jsem tenkrát, milý synu, uvažoval. Dokonce jsem si nachystal to málo, co mi patřilo, do ranečku a uléhal s vědomím, že při ranním rozbřesku zmizím.

Jen co jsem otevřel oči, bylo mi hanba. Styděl jsem se sám před sebou. Ze služby panovníkům se neutíká. Nejvyšší určil, abychom stáli po jejich boku a věrně vykonávali, co je třeba. A tak jsem zůstal. Nebudu ti lhát, dlouho jsem se trápil a nejednou jsem zapochyboval o správnosti svého rozhodnutí. Takřka v každém snu jsem viděl Hedviku, jak ke mně vztahuje ruce a čeká, že ji osvobodím. Jenže snům se nedá věřit, jsou prolhané,“ řekl Matouš náhle docela jiným hlasem.

Když znovu promluvil, Karel pochopil, že co mu otec až dosud řekl, byla jen příprava, cosi jako vysvětlení toho, co přijde teď. „Co Bůh činí, dobře činí, a ty na to, hochu, taky pamatuj. To jen my, malověrní a nic nechápající lidé, nedohlédneme do vzdálené budoucnosti a nerozumíme Jeho záměrům. Dneska je Hedvika zase se mnou a z Josífka je pán Cmuntu a okolního panství.“

Nemusel říkat nic víc. Kdyby se tehdy Matouš vzepřel Božímu přání, třeba by potrhal jemné předivo osudu a všechno by bylo jinak. Ani Vildštejn by nebyl jeho. Pravděpodobně bych nebyl ani já, uvědomil si mladý Rozoumek. Co mi tím svým povídáním vlastně chtěl říct? Abych zůstal?

„Prý ses oženil…,“ prohodil Matouš a vytvořil tak zdání, jako kdyby chtěl změnit směr jejich hovoru.

„Hm…,“ přisvědčil syn. „Honza Zámečník ti tedy už podal hlášení. Mohl jsem s tím počítat, že nebude mlčet. Jenže já ti to chtěl říct sám, táto, věř mi. Ano, oženil jsem se – a to je taky jeden z důvodů, proč bych tady se vším nejraději praštil.“

„Snad ne špatná volba?“

„To ne, ale…“

„To není odpověď. Od tebe chci slyšet jenom ano nebo ne.“

„Dobrá, když použiji tvoje slova, tak Eržika pro mne byla ta nejlepší volba. Až na to, že spolu nemůžeme být pokaždé, když zrovna chceme. Jednou si vyžádá Lucemburk mne, jindy zase Eržiku její paní. Pověz sám, copak je tohle za život?“

„O to víc si važte času, který máte pro sebe,“ doporučil Matouš.

„Hezky se ti to povídá, když jsi svým pánem!“

Matouše to pobavilo. „Před chvilkou jsi mi předhazoval, že jsem stejně jako ty Lucemburkův sluha, a najednou je to jinak? Hochu, hochu, víš ty, co říkáš a co vlastně chceš?“

„Samozřejmě že vím! Chci víc volnosti pro sebe i pro svou ženu. Ale dokud budu tady, tak…,“ rezignovaně mávl rukou.

„Nevěř tomu. Ať jsi, kde jsi a děláš cokoli, pokaždé rychle poznáš, jak málo máš volnosti. A jestliže se ti dneska nedostává přítomnost Eržiky pokaždé, kdy bys ji chtěl sevřít do náruče, časem zjistíš, že zrovna tohle není pro život to nejdůležitější. Třebaže je to hodně příjemné.“ Matouš se potichu zasmál, zatímco jeho syn pochybovačně zavrtěl hlavou. Jako každý mladý nesouhlasil.

„Všude jinde bych byl volnější, tahle služba mne už unavuje,“ přiznal Karel.

„I takové chvíle přicházejí,“ odtušil jeho otec. „Jak přijdou, tak zase odejdou.“

„Pche,“ odfrkl nespokojeně mladý Rozoumek. „Řeči.“

„Řeči, povídáš?“

Karel poposedl a opřel se o kamennou zeď, jak jen to šlo nejpohodlněji. Současně si měřil otce pozornýma, avšak nespokojenýma očima. Rozvažoval. Je hodně myšlenek, jakými se zabývá, ale jak žalostně málo se mu dostává slov, aby je vyjádřil nahlas. I kdyby to dokázal, pochopí ho otec? Samozřejmě že ho nepochopí! Je z jiné doby, z časů, kdy platila jiná pravidla.

„Jsem tady uvázaný jako pes na řetězu. Ještě hůř, svázaný stejně jako vězeň, čekající, až si ho převezme kat.“

„Jsi snad v nebezpečí? Copak se stalo?“ Matouš, jemuž se v mysli usadila synova poslední věta, a to ještě jen zčásti, se v duchu vyděsil. Snad se, proboha, jeho syn nedopustil nějaké chyby, která ohrozila život císaře? Je velitelem jeho osobní ochranné družiny, snadno mohl něco přehlédnout…

„Kdepak, nic se nestalo, jenom se tak cítím,“ ubezpečoval ho syn rychle. „Asi je to tím, jak dlouho tady pobýváme a nikdo neví, kdy to skončí.“ Jen to vyslovil, s překvapením si uvědomil, že nejspíš objevil pravý důvod své nespokojenosti. Je to nečinnost a z ní vyplývající pocit zbytečnosti. „Nebýt Eržika tady, určitě bych utekl…“

„Znamená to, že královna je v Norimberku? Tak nač si stěžuješ?“ Honza Zámečník se mu kdoví z jakého důvodu nezmínil že císař je tady i se svou ženou. A pak ho napadlo, že návrat do Prahy vůbec nemusí záležet jen na Lucemburkovi. Pokud se Anně Svídnické v Norimberku zalíbilo, nebude odtud spěchat.

Mladý Rozoumek se kousl do rtu. Táta má pravdu, nač si stěžuje, když je tu Eržika s ním? Co jen by za to dal, kdyby mu Barborka bývala na jeho cestách po boku, ale nebylo to možné a chápal to. Změnil se. Nebo ho změnila Eržika?

„Možná bys měl císařovnu pozdravit…,“ navrhl, aby se zbavil nečekaných rozpaků a nových neodbytných otázek.

„Jsi příliš průhledný, synu,“ upřímně se rozesmál Matouš. „Chceš vidět svou ženu. Tak pojď, uvidíme, zda nás Anna přijme.“ Vstal. Někdo vždycky musí být první.

ANNA SVÍDNICKÁ si s upřímným zájmem prohlížela Matouše Rozoumka, jenž před ní dvorně poklekl stejně, jak to dělával za časů, kdy sloužil královně Elišce. Už dávno zapomněla na letmé setkání s ním před rozestavěným kostelem svatého Víta na Hradě. Zajímal ji tím spíš, že si jeho syn vzal za ženu komornou Eržiku, kterou si do Čech přivezla z Uher. Ta jí o Matoušovi vyprávěla, ale nebylo toho moc, protože Karel o otci často nemluvil. Teď, když ho před sebou viděla, neuniklo jí dvorné vystupování staršího Rozoumka a ráda by ho poznala víc.

Taky trochu z pocitu osamělosti, protože do její komnaty nepřicházelo mnoho hostů.

„Tak ty jsi otcem velitele naší osobní družiny?“ ujišťovala se, třebaže to nebylo zapotřebí.

„Ano, Vaše Veličenstvo,“ odpověděl. „Sloužil jsem rodičům vašeho muže.“

„O tom bys mi mohl něco povědět… Nuže, vstaň a posaď se,“ vyzvala ho a ukázala na překrásně vyřezávanou stolici ve své blízkosti.

Matouš zaváhal. „Nedovolil jsem si sedět v přítomnosti krále Jana ani královny Elišky, byla by to ode mne neúcta k tobě, paní, kdybych porušil zvyklosti. Proto odpusť.“

Je hrdý. Ale dobře ví, jaké jsou hranice. Anna Svídnická se proto shovívavě pousmála, zlehýnka kývla a řekla: „Dobrá, odpouštím ti, i když není co. Pověz, jaký byl král Jan? Je císař Karel jeho dobrým následovníkem?“

„Položila jsi mi, královno, jednoduchou otázku, ale odpověď, moje odpověď, nebude už tak jednoznačná. Každý je jiný. Společná je jim však péče o blaho Českého království.“

„Slyšela jsem však o Janovi něco jiného, a to nejen v Čechách, ale taky v Uhrách,“ přerušila ho Anna Svídnická. „Prý svou zemi zanedbával…“

„Kdo tohle říká, příliš zjednodušuje. Důvody k tomu mohou být různé. Od neznalosti skutečných příčin až po snahu ho pošpinit a hrubě snížit jeho úspěchy. Ano, je pravda, že Jan Lucemburský byl víc ve světě než doma, ale zajistil své zemi mír, a to se o mnoha vládcích před ním říct nedá. Také je nejspíš pravda, že se cítil být víc Francouz než Čech, ostatně to císař Karel taky, a zdržoval se proto často právě ve Francii a za Francii také padl v bitvě u Kresčaku.“

„Prý jsi tam taky byl?“

„Je povinností muže, aby stál při svém králi.“ Tahle slova víc než královně platila mladšímu Rozoumkovi. Matouš doufal, že je jeho syn správně pochopí. „U Kresčaku byl také tvůj muž, královno, a byl tam raněn. Mnoho nechybělo a v Čechách by nastalo bezvládí jako už několikrát v minulosti. Také římská říše by hledala nového panovníka, protože Karel Lucemburský byl krátce před tím zvolen jejím králem.“

Anna Svídnická přikývla, ale v duchu si přiznala, že o téhle části života svého muže, podobně jako o mnoha dalších, toho moc neví; byla ještě příliš malá…

„Ale vrátil bych se rád k první otázce, totiž k tomu, zda má císař Karel něco společného s otcem. Podle mého je toho víc než dost a rozhodně tím nemyslím pouze vnější podobu, kterou možná podvědomě ještě zvýraznil úpravou vousů, dokonce ani gesta a způsob řeči, jež mi v mnohém připomínají krále Jana. Mnohem důležitější je to, že myslí a koná tak, jak by jednal jeho otec. Naučil se od něj mnoho a také se poučil z Janových chyb. To všechno k prospěchu jím spravovaných zemí. Je skvělý vyjednavač a jen tak ho někdo nezaskočí, protože vše promýšlí předem. Vždy je o několik kroků napřed, pokaždé má v zásobě několik řešení problému a v tom je tajemství jeho úspěchu. A také v tom, co převzal od Jana Lucemburského.“ Matouš se odmlčel a až po chvíli dodal: „Kromě Boha a sebe sama nevěřit nikomu.“

„Pak je ale příliš osamělý…,“ namítla Anna Svídnická.

„To už tak vládci bývají.“

Možná pochopila, že tím Matouš Rozoumek nemyslel pouze jedinečnost danou nejvyšším říšským úřadem, ale především to, že panovník bývá příliš často obklopen průměrnými lidmi obdařenými mimořádnou schopností přitakávat, a pokud je neprohlédne včas, sám může podlehnout sebeklamu o vlastní neomylnosti. Takhle otevřeně jí to ale říct nemohl. I tak řekl příliš.

„Karel má štěstí, že má ve své blízkosti takové lidi, jako jsi ty.“ A je škoda, že jsi už tak starý, dodala jen pro sebe.

Jako by jí to vyčetl z očí, tiše pronesl: „Věřím, že můj syn mne nahradí, pokud se tak už nestalo.“

Královna se záhadně pousmála. Ona věděla mnohem víc, než dávala najevo; vždyť její muž jí často, i když ne vždy, svěřoval své záměry, a tak mívala pocit, jako když se s ní radí, chce slyšet její názor a případně vyvracet vznesené námitky.

„Tak copak jí říkáš?“ zeptal se ho s dychtivostí v hlase jeho syn, jen co vyšli z královniny komnaty.

„Královně?“ Matouš se na něho zazubil; dobře věděl, o kom Karel mluví, ale nedalo mu, aby ho aspoň trochu nepotrápil.

„Přece Eržice!“

„Má sice poněkud větší nos, ale zato si umí splétat pěkný cop. Děvčata se světlými vlasy se mi vždycky líbila. Řekl bych, že sis nevybral vcelku špatně.“

„Proboha, táto, na koho jsi se to díval? To nebyla Eržika!“

„Že ne? Říkal jsi přece, že je nejbližší důvěrnicí Anny Svídnické, a tak jsem si pozorně prohlédl tu, co jí byla nejblíže.“ Díval se na syna tak bezelstně, že mu Karel uvěřil.

Jenže Matouš dobře věděl, že mezi dívkami z Uher by se sotva našla třeba jen jedna jediná se světlými vlasy, a tak si prohlédl i ostatní společnice Anny Svídnické. Na podokenním sedátku ho upoutala jedna, které zpod plachetky vyklouzla kadeř černá takřka jako havraní křídlo; měla před sebou vyšívací rám, ale po celou dobu, co byli Rozoumkové u královny, se její ruka ani jednou nedotkla plátna. Sice měla trošku nachýlenou tvář, ale i tak Matoušovi neuniklo, jak ho zpod dlouhých řas pozoruje, naslouchá jeho hovoru s královnou a uvažuje, jaký asi je. Tak tohle je tedy Eržika…

„Eržika byla u okna. Vyšívala – a ty sis jí ani nevšiml,“ zavyčítal Karel.

„Jak ty s takovou nepozorností můžeš ochraňovat císaře, to nepochopím,“ spokojeně se uculoval Matouš a vložil synovi ruku kolem ramen. „To víš, že jsem si jí všiml. Je-li aspoň z poloviny tak dobrá, jako je krásná, pak sis nevybral špatně. Ale jedno ti povím, synu. Zapomeň, že bys odešel z Lucemburkovy blízkosti. Protože bys odešel sám.“

Syn se chystal něco namítnout, ale Matouš mu k tomu nedopřál ani chvíli, protože pokračoval s neotřesitelnou jistotou: „Eržika by svou královnu nikdy neopustila. To se raději vzdá lásky k tobě. Oba tady máte svým způsobem mimořádné postavení, a tak si toho važte.“

„Ale já myslel…“

„Copak sis myslel?“

„Že budeme žít na Vildštejně. Založíme rodinu…“

„Tu můžete mít i tady. Brání vám v tom něco nebo někdo? Na Vildštejn aspoň pro nejbližší dobu zapomeň. Drž se služby u Lucemburka, dokud tě bude potřebovat. Kdyby někdy došel k názoru, že se bez tebe obejde, a já si tohle nemyslím, tak víš, kam máš jít. Vildštejn ti neuteče, ale svou zbrklostí můžeš ztratit budoucnost.“

Matouš cítil, že tohle není to, co by od něj jeho syn rád slyšel, ale bylo to jedině správné a Karel to určitě brzy také uzná. Chvilku šli vedle sebe mlčky, takřka jako lidé, kteří si všechno řekli a nemají si co povědět, teď stejně jako někdy v budoucnu. A v tom tichu se před nimi vynořil Carlo, který na jejich návrat čekal jak na smilování Boží.

„No konečně!“ zvolal, jen co se k němu přiblížili sotva na pár kroků. „Nezajdeme na žejdlík?“

„Pokud máš zbytečný grošík,“ zazubil se Matouš, „a jsi ochotný ho utratit za nás dva, pak jsme ti plně k službám!“ a ještě se před ním pitvorně sklonil.

„No já myslel…,“ protáhl mládenec nešťastně a vidina příjemně stráveného času nad dobrým pitím se zvolna rozplývala.

„Jeden taky myslel a vymyslel trakař. Tak pojď, ty hospodskej povaleči,“ vybídl Matouš Carla a hned nato se obrátil k synovi: „Tak to vidíš, venkovan přijde do města a už myslí jen na šenk.“

„O jednom bych věděl,“ připojil se Karel, a tak všichni tři vykročili do města.

ČTYŘI DNY čekal Matouš na přijetí u Karla Lucemburského. Kdo ví, zda byl opravdu tak zaneprázdněný nebo jestli chtěl dát staršímu Rozoumkovi najevo, že časy, kdy měl kdykoli volný přístup ke králi Janovi, patří dávno minulosti; možná se teď, když je korunovaným císařem, takhle chová i k ostatním, pomyslel si Matouš, a je-li tomu tak, pak lépe chápe i nespokojenost svého syna. Chápat ale pokaždé neznamená souhlasit – a to mu dal už dostatečně najevo.

„Buď vítán u našeho dvora, Matouši. Dost dlouho jsme tě neviděli.“

„Přicházím na vaše zavolání, Veličenstvo, a jsem připraven splnit každý úkol, kterým mne pověříte,“ odpověděl Matouš. Nepřímo tak naznačil, že dokud nebyl pozván, neměl důvod opustit Vildštejn. Ostatně je ve věku, kdy už nemá zapotřebí na sebe upozorňovat pro vidinu nejistého osobního prospěchu. Takovou přetvářku rád přenechá mladším.

Karel Lucemburský vycítil skrytý osten, ale shovívavě ho přešel. Rytíř, který nejednou nasadil život za jeho otce, si tu trochu ohledu zaslouží. Tím spíše, že to není Matouš Rozoumek, ale císař, kdo od toho druhého něco žádá.

„Taková rozhodnost tě šlechtí,“ řekl, „ne každý je vždy pohotově. Takže k věci…“

Matouš, stále ještě v pokleku, protože císař mu dosud nedovolil vstát a zřejmě byl rád, když mu Rozoumek nepřipomněl ani náznakem výsadu, že smí v panovníkově přítomnosti usednout, tiše čekal. A věru, Lucemburk si dával tentokrát na čas! Chce mu dát najevo svou nadřazenost, nebo zvažuje, jak mu má předestřít úkol, pro který ho nechal obeslat do Norimberku? Rozoumek nedal ani mrknutím oka najevo, nad čím uvažuje.

„Dostaly se k nám z několika stran znepokojivé zprávy,“ promluvil až po chvíli císař a Matouš vycítil, jak obtížně hledá vhodná slova, takže situace, o které s ním chce hovořit, je opravdu neobvyklá. „V našem Českém království jsou zabíjeny ženy. Ne že by se tak nestávalo i dříve, ale oběti jsou neuvěřitelným způsobem zohaveny. Je k nevíře, že by se něčeho jen vzdáleně podobného dopustil nějaký křesťan. Kolují i takové zvěsti, že za vším jsou pekelné mocnosti. Nevěříme tomu, ale… co je nemyslitelné, je stále ještě možné. Je třeba všechno důkladně prošetřit a zarazit nejen podobné řeči, jež mohou uškodit našemu dědičnému království v jiných křesťanských zemích a také u Svatého otce, ale především ukončit řádění neznámého – ať už démona, nebo vraha,“ ukončil Lucemburk a významně se zahleděl na Matouše, aby zjistil, zda ho svými slovy neodradil od úkolu, který sice přímo nepojmenoval, ale jenž by staršímu Rozoumkovi měl být přesto jasný.

„Omlouvám se, Veličenstvo, dobře vím že bych se neměl ptát, ale přesto… Vy věříte že v Čechách řádí nějaký podsvětní démon? Dovoluji se zeptat se vás jen proto, abych se ujistil, jak moc je to nebezpečné.“

„Snad jsi se nezalekl?“

Matouš rozvážně zakroutil hlavou na znamení nesouhlasu. „Kdyby se mne takhle zeptal někdo jiný, pomyslel bych si, že o mně pochybuje. Vím však, že vy jste v duchu vybíral, koho pověřit tímto úkolem, a rozhodl jste se pro mne, až když jste si byl jistý, že vaši důvěru nezklamu.“

„Máš pravdu, Matouši. Potřebujeme v tuto chvíli toho nejlepšího z nejlepších. Tak tedy důvěra za důvěru: Nevěříme, že by do našeho království pronikly nějaké pekelné stvůry. Tím spíše je třeba odhalit a potrestat každého, kdo se za ně chce ukrývat.“

„Přijímám,“ odpověděl na to Matouš pevně. Oběma mužům bylo jasné, že není třeba dalších slov. Císař přesto ještě řekl:

„Můžeš si z mé družiny vzít jednoho člověka. Jenom jednoho, pamatuj, ale neměl by to být tvůj syn.“

Buď je pro císaře nepostradatelný, nebo si ho chce podržet jako záruku, rukojmí.

„Děkuji, Veličenstvo.“

„Můžeš jít. – A Matouši, přejeme ti úspěch a šťastný návrat.“

Rozoumek se ještě jednou uklonil a za okamžik už zmizel za dveřmi. Tam se zastavil, aby se protáhl a současně zakroutil hlavou nad tím, co vyslechl. Nedozvěděl se nic víc, než co mu jako jednu z řečí, kolujících tady v Norimberku, už řekl Honza Zámečník. Na Vildštejně nad tím mávl rukou, nepovažoval takové zvěsti za možné, ale zdá se, že císař jim třeba jen zčásti věří. Na něm tedy je, aby zjistil, co je pravda a co smyšlenka, jež vypadá tím hrůznější, čím více lidí ji vyprávělo a jak se vzdalovala od místa události.

Na nádvoří před palácem přecházeli ti dva – Karel Rozoumek a Františkův Carlo. Jen uviděli vycházejícího Matouše, vrhli se k němu s tvářemi dychtivými zvědět všechno do nejmenších podrobností.

„Mám vyhledat a zničit pekelného démona, o kterém nám vyprávěl Honza Zámečník,“ oznámil s očima upřenýma na Carla. „A smím si vzít jednoho z tvých mužů,“ obrátil se k synovi. „Jen jednoho, rozhodl císař, ale nesmíš to být ty,“ dodal ještě.

„Škoda,“ posmutněl Karel Rozoumek. „Doufal jsem, že odtud vypadnu aspoň na nějaký čas.“

„To by se ti ta tvoje asi pěkně poděkovala,“ připomněl mu věcně Carlo. „Ani nechtěj slyšet, co všechno mi řekla Jitka a jak vyváděla…“

„S tím ses nepochlubil,“ zazubil se na něj Matouš. „Co bys dělal, kdybych tě poslal domů?“

„Stejně bych jel,“ odpověděl Carlo s neodvolatelnou rozhodností a ještě připomněl: „Ale ty jsi to neudělal a jen jsi vydal rozkaz k odjezdu.“

„A teď když víš, do čeho jdeme, nemáš chuť se vrátit? Podle všeho bude tahle výprava hodně nebezpečná. Možná nebezpečnější, než kdyby na nás opravdu čekala celá tlupa čertů.“

„Ty se přece taky nevrátíš dřív, než zjistíš, jak to je. Myslím, že splníš rozkaz nejen proto, že ti ho dal Lucemburk, ale především aby sis nepřestal vážit sám sebe. To především.“ A na mně bys chtěl, abych zadupal do země vlastní důstojnost? Ale to už Carlo raději nahlas nevyslovil.

„Tak koho bys mi doporučil?“ obrátil se Matouš na syna. „Myslím, že by Honza Zámečník rád zůstal se mnou a s Carlem.“

„To určitě, ale budete nejspíš jezdit ode vsi ke vsi, jak soudím, a tam vám bude užitečnější Vojtěch. Je z vesnice a bude si s těmi lidmi líp rozumět. Pojďte za mnou, promluvím s ním,“ navrhl Karel.

Vojtěchův hustý knír se posunul vzhůru, jak se spokojeně usmál, když mu Matouš pověděl o úkolu, jaký mu dal císař, a připojil, že by si ho rád odvezl s sebou.

„Proč ne? Bude pro mne čest sloužit pod Rozoumkem,“ řekl a všichni, až na Karla, se pobaveně zasmáli tomu, že Vojtěch vymění Rozoumka za Rozoumka.

„Tak se uchystej na cestu, hned ráno vyrazíme.“

O NĚKOLIK DNŮ později se rozsadili okolo stolu v příbytku Karla Rozoumka na Pražském hradě. Vrstvičku prachu, jež se na něm usadila, se ani nepokoušeli setřít. Nač taky? Jednou ho odstraníš a za chvíli abys ho uklízel zas a znova! To akorát ženské s ním z nějakého pouze jim známého chorobného důvodu neustále zbytečně bojují; což nechápou, že proti němu nemají šanci zvítězit?

„Chtělo by to džbánek červeného nebo aspoň piva,“ procedil skrze vousy Vojtěch. „Že bychom se stavěli U Propitého groše?“ hned připojil lákavý návrh.

„Nejdřív práce, potom zábava!“ rozhodl zdánlivě přísně Matouš, ale v jeho očích zablikal šibalský ohýnek prozrazující, že v tom šenku stejně brzy skončí. „Přece oba víte, proč jste tady?“

„Zarazit pekelné pikle!“ formuloval jejich úkol Vojtěch.

„I tak se to dá říct,“ přikývl Matouš, „ale podle mého soudu je to dílo někoho s hodně černou duší. Toho musíme najít a potrestat.“

„V tom s tebou souhlasím. Kde začít, to je zatroleně těžká otázka,“ připojil se Vojtěch. „Co si o tom myslíš ty, Matouši?“

„Ale je moc hubatá,“ připomněl Vojtěch.