Přeložila Naděžda Funioková

THE HOUSEMAID’S SECRET

Copyright © Freida McFadden, 2023

First published in Great Britain in 2023
by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Naděžda Funioková, 2024

ISBN 978-80-284-0355-3

Obsah

Prolog

I. ČÁST

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Dvacet sedm

Dvacet osm

Dvacet devět

Třicet

Třicet jedna

Třicet dva

Třicet tři

Třicet čtyři

Třicet pět

Třicet šest

Třicet sedm

Třicet osm

Třicet devět

Čtyřicet

Čtyřicet jedna

Čtyřicet dva

Čtyřicet tři

Čtyřicet čtyři

Čtyřicet pět

II. ČÁST

Čtyřicet šest

Čtyřicet sedm

Čtyřicet osm

Čtyřicet devět

Padesát

Padesát jedna

Padesát dva

Padesát tři

Padesát čtyři

Padesát pět

Padesát šest

Padesát sedm

Padesát osm

III. ČÁST

Padesát devět

Šedesát

Šedesát jedna

Šedesát dva

Šedesát tři

Šedesát čtyři

Šedesát pět

IV. ČÁST

Šedesát šest

Šedesát sedm

Šedesát osm

Šedesát devět

Sedmdesát

Sedmdesát jedna

Sedmdesát dva

Sedmdesát tři

Sedmdesát čtyři

Epilog

Dopis od Freidy

Zůstaňte s Freidou v kontaktu

Poděkování

Prolog

Dnes večer budu zavražděna.

Všude kolem šlehají blesky a ozařují obývací pokoj malé chaty, kde trávím noc a kde můj život již brzy dospěje k předčasnému konci. Jen s obtížemi rozeznávám podlahu pod nohama a na zlomek vteřiny si představím své tělo rozhozené na těch prknech a nepravidelnou kaluž krve, která se pod ním rozlévá a vsakuje do dřeva. Oči mám otevřené a hledím jimi do prázdna. Ústa maličko pootevřená, po bradě mi stéká pramínek krve.

Ne. Ne.

Dnes večer ne.

Jakmile se chata znovu ponoří do temnoty, opustím bezpečí pohovky a začnu naslepo tápat před sebou. Bouře je zlá, ale ne natolik, aby přerušila dodávku elektrického proudu. Ne, tohle je něčí práce. V tomhle má prsty někdo, kdo už dnes večer jednoho člověka o život připravil a plánuje, že já budu další na řadě.

Všechno to začalo obyčejným zaměstnáním uklízečky. A teď to může skončit tím, že někdo bude stírat mopem z podlahy téhle chaty mou krev.

Počkám, až mi další blesk osvětlí cestu, a pak pomalu vykročím směrem ke kuchyni. Nemám žádný promyšlený plán, kuchyň ovšem nabízí potenciální zbraně. Je tam blok plný nožů – a kdyby to nestačilo, posloužit může i vidlička. S holýma rukama jsem předem vyřízená. S nožem bych mohla mít o maličko větší šanci.

V kuchyni jsou velká okna, která dovnitř propouštějí trochu víc světla, než kolik ho panuje ve zbytku chaty. Zorničky se mi rozšiřují, jak se snažím zorientovat. Klopýtám ke kuchyňské lince, po třech krocích na linoleu mi však podklouzne noha, ztěžka dopadnu na zem a narazím si loket tak, až mi vhrknou slzy do očí.

I když pokud mám být upřímná, ty slzy tam byly už předtím.

Jak se pokouším vyškrábat na nohy, uvědomím si, že kuchyňská podlaha je mokrá. Znovu uhodí blesk a já se zadívám na své dlaně. Na obou jsou rudé skvrny. Neuklouzla jsem na louži vody nebo třeba rozlitého mléka.

Uklouzla jsem na krvi.

Na moment zůstanu sedět a v duchu probírám stav jednotlivých částí svého těla. Nic jsem si neporanila. Pořád drží pevně pohromadě. To znamená, že ta krev není moje.

Přinejmenším prozatím.

Tak se přece pohni. Dělej, zvedni se! To je tvoje jediná šance.

Tentokrát jsem ve snaze zvednout se na nohy úspěšnější. Dojdu ke kuchyňské lince a vydechnu úlevou, když se mé prsty dotknou její studené pevné desky. Snažím se nahmatat blok s noži, jenže ho nějak nemůžu najít. Kde jen může být?

A pak uslyším blížící se kroky. Těžko můžu přesně určit jejich polohu, obzvlášť když je všude taková tma, ale jsem si prakticky jistá, že je se mnou v kuchyni ještě někdo. Všechny chloupky na krku se mi zježí, když se do mne zavrtají čísi oči.

Už nejsem sama.

Srdce mi spadne až do kalhot. Učinila jsem neuvěřitelně špatné rozhodnutí. Podcenila jsem mimořádně nebezpečného člověka.

A teď za to zaplatím cenu nejvyšší.

I. ČÁST

Jedna

Millie

Před třemi měsíci

Po hodině drhnutí je kuchyň Amber Degrawové zase jako ze škatulky.

Když uvážím, že Amber – aspoň pokud je mi známo – přežívá téměř výhradně na jídlech z okolních restaurací, přijde mi ta námaha poněkud zbytečná. Kdybych si musela vsadit, tipla bych si, že ani neví, jak tu svoji parádní troubu zapnout. Má nádhernou obrovskou kuchyň plnou spotřebičů, které s nejvyšší pravděpodobností ani jednou nepoužila. Je tady multifunkční tlakový hrnec, rýžovar, horkovzdušná fritéza, a dokonce něco, co se jmenuje dehydrátor. Působí poněkud paradoxně, že člověk, který má v koupelně osm různých hydratačních prostředků, vlastní i dehydrátor, ale kdo jsem, abych soudila.

Tak dobrá, maličko soudím.

Nicméně pečlivě jsem vydrhla každičký z těch nepoužívaných spotřebičů, vyčistila ledničku, uložila na místo několik desítek misek a talířů a vytřela podlahu do takového lesku, až v ní skoro vidím svůj odraz. Teď ještě musím uklidit poslední várku vypraného prádla a střešní byt Degrawových bude oficiálně čistý jako klícka.

„Millie!“ Do kuchyně dolehne Ambeřin zadýchaný hlas a já si hřbetem ruky otřu kapku potu z čela. „Millie, kde jste?“

„Tady!“ zavolám. I když je zcela zřejmé, kde zrovna jsem. Tenhle byt – jenž vznikl spojením dvou sousedních bytových jednotek do jedné obří – je sice velký, ale ne zas až tak moc. Pokud se zrovna nenacházím v obývacím pokoji, budu téměř jistě k nalezení v kuchyni.

Amber, elegantní jako obvykle, vpluje do kuchyně v jedněch ze svých mnoha, mnoha značkových šatů. Tyhle mají zebří potisk, hlubokánský véčkový výstřih a rukávy zúžené kolem štíhlých zápěstí. Šaty sladila s botami rovněž se zebřím potiskem, a ačkoli vypadá jako vždy přímo nádherně, v koutku duše znejistím, jestli bych jí k jejímu outfitu měla složit kompliment, nebo ji spíš poslat na safari.

„Tady jste!“ pronese s náznakem výčitky v hlase, jako bych nebyla přesně tam, kde jsem být měla.

„Zrovna jsem skončila,“ oznámím. „Jen ještě vytáhnu vyprané prádlo a –“

„Vlastně,“ přeruší mě, „potřebuju, abyste se tu dnes zdržela.“

V duchu se ošiju. Uklízím pro Amber dvakrát týdně, ale taky pro ni vyřizuju různé pochůzky a hlídám její devítiměsíční dceru Olive. Snažím se být flexibilní, protože plat tu mám fantastický, jenže Amber zrovna nevyniká schopností požádat o výpomoc předem. Mé zdejší povinnosti chůvy zjevně spočívají na principu „dozvíš se to, až to bude nezbytně nutné“. A nezbytně nutné je to očividně s maximálně dvacetiminutovým předstihem.

„Musím na pedikúru,“ informuje mě s veškerou vážností člověka, který potřebuje odjet do nemocnice, aby tam provedl naléhavou operaci srdce. „Chci, abyste mi pohlídala Olive, než se vrátím.“

Olive je takové malé zlatíčko. Vůbec mi nevadí ji hlídat – tedy za obvyklých okolností. Popravdě jsou chvíle, kdy bych přímo skočila po možnosti vydělat si něco navíc při té horentní hodinové mzdě, kterou mi Amber platí a která mi umožňuje udržet si střechu nad hlavou a neživit se zbytky z popelnice. Jenže zrovna teď na to nemám čas. „Za hodinu mi začíná přednáška.“

„Ach tak.“ Amber se zamračí, její obličej se však vzápětí zase uvolní. Když jsem tu byla minule, vykládala mi, že si přečetla článek, podle kterého jsou usmívání se a mračení hlavními příčinami tvorby vrásek, takže se teď neustále snaží zachovávat pokud možno neutrální výraz. „A nemůžete to pro jednou vynechat? Určitě přece existují nahrávky těch přednášek, ne? Nebo byste někde mohla sehnat přepis?“

Nic takového není. Navíc jsem za poslední dva týdny zmeškala už dvakrát kvůli hlídání, o které mě Amber požádala na poslední chvíli. Snažím se získat bakalářský titul a potřebuju mít z tohohle předmětu dobrou známku. Navíc mám ty přednášky ráda. Sociální psychologie je zábavná a zajímavá. A tenhle kredit je pro získání akademického titulu naprosto nezbytný.

„Nežádala bych vás o to,“ řekne Amber, „kdyby to nebylo tak důležité.“

Její definice slova „důležité“ se zjevně dost liší od té mojí. Pro mne je „důležité“ získat vzdělání, abych se mohla stát sociální pracovnicí. Nejsem si jistá, jak „důležitá“ může být pedikúra. Vždyť ještě ani neskončila zima. Tak kdo proboha uvidí její nohy?

„Amber,“ nadechnu se.

V tu chvíli se jako na povel ozve z obývacího pokoje pronikavý křik. Ačkoli při úklidu Olive oficiálně nehlídám, stejně na ni pokaždé, když tu jsem, sem tam mrknu. Amber bere dceru třikrát týdně do herní skupiny, kam chodí se svými kamarádkami, a zbytek času podle všeho spřádá plány, jak se Olive zbavit. Stěžovala si mi, že jí pan Degraw nedovolí najmout si chůvu na plný úvazek, protože sama není zaměstnaná, a tak péči o dítě rozděluje mezi několik děvčat na hlídání – což jsem ve většině případů já. Každopádně, když jsem začala s úklidem, byla Olive v dětské ohrádce v obývacím pokoji a já tam zůstala s ní, dokud ji hukot vysavače neuspal.

„Millie,“ pobídne mě Amber kousavě.

Povzdychnu si a odložím houbu, kterou jsem držela v ruce. V poslední době mívám pocit, že mi srůstá s dlaní. Umyju si ruce v dřezu a pak si je otřu do modrých džín. „Už jdu, Olive!“ zavolám.

V obývacím pokoji zjistím, že se Olive vytáhla na okraj ohrádky a teď tam zoufale pláče, až jí kulatá tvářička celá zrudla. Olive je přesně ten typ miminka, jaké můžete zahlédnout na obálce časopisů o dětech. Je krásná, vypadá jako hotový andílek, dokonce má i ty hebké blonďaté vlnité vlásky, teď vlivem spánku připláclé na levou stranu hlavy. V tuhle chvíli nevypadá zas až tak moc andělsky, ale jakmile mě zahlédne, okamžitě ke mně vztáhne ručičky a její vzlyky utichnou.

Sehnu se nad ohrádkou a zvednu ji do náručí. Zaboří mi vlhkou tvářičku do ramene a mě už tolik nemrzí, že nejspíš zmeškám další přednášku. Nevím, čím to je, ale jakmile se mi přehoupla třicítka, jako by někdo uvnitř mě stiskl spínač, a mně najednou začala mimina připadat jako ta nejrozkošnější věc v celém vesmíru. Ráda trávím čas s Olive, i když není moje dítě.

„Vážím si toho, Millie.“ Amber už si obléká kabát a bere ze stojanového věšáku u dveří kabelku Gucci. „A věřte mi, moje prstíky vám budou vděčné.“

Nepochybně. „Kdy se vrátíte?“

„Nebudu pryč dlouho,“ ujistí mě, i když jak obě víme, jde o nestydatou lež. „Vždyť přece vím, že se po mně bude mé princezničce stýskat!“

„Jistě,“ zamumlám.

Zatímco se Amber přehrabuje v kabelce a hledá klíče, mobil či pudřenku, Olive se ke mně přitulí těsněji. Zvedne svoji kulatou tvářičku a v úsměvu odhalí čtyři drobné bílé zoubky. „Má-ma,“ prohlásí.

Amber, s rukou stále ještě zabořenou v kabelce, ztuhne. Čas jako by se úplně zastavil. „Co to řekla?“

Ale ne. „Řekla… Millie?“

Olive, která nemá ani ponětí, jaké problémy mi tím způsobuje, se na mě znovu usměje a zakuňká tentokrát ještě hlasitěji: „Máma!“

Ambeřin obličej pod vrstvou make-upu zrůžoví. „Ona vám právě řekla máma?“

„Ne…“

„Máma!“ vykřikne Olive radostně. Proboha, necháš už toho, mrně?

Amber odhodí kabelku na konferenční stolek, obličej zkřivený vzteky, což jí téměř jistě nadělá vrásky. „Vy Olive vykládáte, že jste její matka?“

„Ne!“ zvolám. „Říkám jí, že jsem Millie. Millie. Určitě si to jenom popletla, obzvlášť když s ní…“

Amber vytřeští oči. „Když s ní trávíte víc času než já? Tohle jste se chystala říct?“

„Ne! Jistěže ne!“

„Chcete snad tvrdit, že jsem špatná matka?“ Amber ke mně o krok přistoupí a Olive se zatváří vyděšeně. „Myslíte si, že jste mojí holčičce lepší matkou než já?“

„Ne! To bych nikdy…“

„Tak proč jí vykládáte, že jste její matka?“

„Nic takového nedělám!“ Můj horentní chůvovský plat právě krouží ve výlevce. „Přísahám. Millie. To jí říkám. Zní to trochu jako máma, o nic víc nejde. Obojí začíná stejným písmenem.“

Amber se zhluboka nadechne, aby se trochu uklidnila. Pak ke mně znovu o krok přistoupí. „Dejte mi mé dítě.“

„Jistě…“

Jenže Olive mi to komplikuje. Když uvidí, jak se k ní její matka s nataženýma rukama blíží, přivine se ještě těsněji ke mně. „Máma!“ vzlyká mi do krku.

„Olive,“ zamumlám, „já nejsem tvoje máma. Tohle je tvoje máma.“ Která mě nejspíš vyrazí, jestli se mě nepustíš.

„To je tak nespravedlivé!“ vykřikne Amber. „Kojila jsem ji z vlastního prsu víc než týden! Copak to nic neznamená?“

„Moc mě to mrzí…“

Amber se konečně podaří vykroutit mi z rukou Olive, která ječí jako zjednaná. „Máma!“ naříká a natahuje po mně své buclaté ručky.

„Ona není tvoje máma!“ plísní Amber dceru. „To já. Chceš si prohlédnout moje strie? Ta žena není tvoje matka.“

„Máma!“ kvílí maličká.

„Millie,“ opravím ji. „Millie.“

Jenže jaký to má smysl? Nepotřebuje znát moje jméno. Protože po dnešku už mě do tohohle domu víckrát nepustí. Mám definitivního padáka.

Dva

Cestou z vlakového nádraží ke svému jednopokojovému bytu v Jižním Bronxu si celou dobu jednou rukou pevně přidržuju kabelku a v druhé svírám pepřový sprej nacpaný v kapse, i když je jasný bílý den. V téhle čtvrti člověk nikdy nemůže být dost opatrný.

Dneska považuju za štěstí i to, že mám aspoň ten mrňavý byt uprostřed jedné z nejnebezpečnějších čtvrtí v New Yorku. Pokud si brzo nenajdu práci, abych nahradila příjem, o který jsem právě přišla poté, co mě Amber Degrawová na hodinu vyrazila (aniž by mi nabídla doporučení), můžu doufat tak maximálně v kartonovou krabici na ulici před zchátralou cihlovou budovou, kde momentálně žiju.

Kdybych nezačala chodit na vysokou, už jsem mohla mít něco našetřeno. Jenomže já blbka se rozhodla, že si zkusím polepšit.

Když kráčím podél posledního bloku k našemu domu a moje tenisky pleskají po nějakém rozbředlém maglajzu na chodníku, najednou mě přepadne pocit, že mě někdo zezadu sleduje. Jasně, tady v okolí jsem vždycky v nejvyšší pohotovosti. Občas ale mívám silný dojem, že přitahuju nesprávný druh pozornosti.

Tak například zrovna teď kromě nepříjemného mravenčení v zátylku za sebou slyším kroky, které jako by zaznívaly stále hlasitěji. Ať je za mnou kdokoli, přibližuje se.

Já se však neotočím. Jenom si přitáhnu praktický černý kabát těsněji k tělu a zrychlím tempo. Kráčím kolem černé mazdy s prasklým pravým předním světlem, kolem červeného požárního hydrantu, z něhož prosakuje voda, která se rozlévá po celé ulici, a pak po pěti nerovných betonových schodech vystoupám ke dveřím budovy, kde bydlím.

Klíče mám předem připravené. Na rozdíl od honosného obytného domu v Upper West Side, kde žijí Degrawovi, tady žádný vrátný není. Jen interkom a klíč na odemčení dveří. Když mi moje domácí paní Randallová tenhle byt pronajímala, doplnila to strohou přednáškou na téma, že s sebou nemám dovnitř pouštět nikoho cizího. To je nejlepší způsob, jak se nechat okrást nebo znásilnit.

Když vsunu klíč do zámku, který se snad pokaždé zasekne, zazní ty kroky zase o něco hlasitěji. A v následující vteřině už se za mnou tyčí stín, který nemůžu dost dobře ignorovat. Zvednu hlavu a spatřím muže kolem pětadvaceti v černém trenčkotu a s navlhlými tmavými vlasy. Připadá mi matně povědomý – hlavně ta jizva nad jeho levým obočím.

„Bydlím v druhém patře,“ připomene mi, když si všimne zaváhání v mém obličeji. „Byt dvě C.“

„Aha,“ řeknu, i když se pořád moc nemám k tomu pustit ho dovnitř.

Muž vytáhne z kapsy vlastní klíče a zacinká mi jimi před obličejem. Jeden z nich je opatřený stejnou vyrytou značkou jako ten můj. „Byt dvě C,“ zopakuje. „Přímo pod vámi.“

Nakonec to přece jen vzdám, ustoupím stranou a dovolím muži s jizvou nad levým obočím vstoupit do domu, protože by se tam podle mě stejně dokázal bez problémů protáhnout, kdyby chtěl. Vykročím jako první, pomalu se, jeden schod po druhém, ploužím nahoru a v duchu přemýšlím, jak sakra zaplatím příští měsíc nájem. Potřebuju novou práci – a to hned. Jednu chvíli jsem měla částečný úvazek jako barmanka a hloupě jsem se ho vzdala, protože za hlídání Olive mi platili mnohem líp a protože změny programu na poslední chvíli mi žonglování s dvěma pracemi dost komplikovaly. Pro někoho jako já není žádná sranda najít si další zaměstnání. Vzhledem k mé minulosti.

„Máme dneska hezky,“ poznamená muž s jizvou nad levým obočím, který se drží jeden schod pode mnou.

„Hmm,“ zabručím. Poslední, po čem v tuhle chvíli toužím, je povídat si o počasí.

„Slyšel jsem, že příští týden bude zase sněžit,“ dodá.

„Ale?“

„No jo. Předpovídají dvacet cenťáků. Takový poslední výkřik, než začne jaro.“

Už se ani nepokouším předstírat zájem. Jakmile dorazíme do druhého patra, muž se na mě usměje. „Tak teda hezký den,“ řekne.

„Vám taky,“ zamumlám.

Když vykročí chodbou ke svému bytu, mimoděk se mi vybaví, co mi řekl, když jsem ho pouštěla dovnitř. Byt dvě C. Přímo pod vámi.

Odkud věděl, že bydlím v bytě tři C?

Zamračím se a pustím se po schodech k vlastnímu bytu o maličko rychleji. Klíče mám znovu připravené v ruce, a jakmile se ocitnu uvnitř, zabouchnu za sebou dveře, zamknu, a ještě zasunu zástrčku. Nejspíš přikládám jeho poznámce zbytečně velký význam, ale člověk nikdy nemůže být dost opatrný. Obzvlášť když žije v Jižním Bronxu.

Zakručí mi v žaludku, jenže ještě víc než po jídle toužím po horké sprše. Ujistím se, že jsou žaluzie zatažené, teprve pak se svléknu a hupsnu do sprchy. Ze zkušenosti vím, že mezi tím, aby z hlavice vystříkla voda vařící, nebo naopak ledově studená, je jen malé rozpětí. Za tu dobu, co tu bydlím, už se ze mě stal expert na vylaďování teploty. Stejně ale může klidně vyskočit nebo klesnout o deset stupňů ve zlomku vteřiny, takže se ve sprše moc dlouho nezdržuju. Jen ze sebe potřebuju smýt aspoň něco z té špíny. Po dni stráveném ve městě je mé tělo vždycky pokryté vrstvičkou černého prachu. Příčí se mi byť jen pomyslet na to, jak asi vypadají moje plíce.

Pořád nedokážu uvěřit, že jsem vážně přišla o práci. Amber na mě tolik spoléhala, až jsem myslela, že mám vystaráno, přinejmenším dokud Olive nenastoupí do školky, možná i déle. Už jsem se skoro začínala cítit v pohodě – jako někdo, kdo má stabilní práci a příjem, s nímž může počítat.

Teď si musím hledat něco jiného. Možná hned několik zaměstnání, abych nahradila tohle jediné. Přitom pro mě to není tak snadné jako pro většinu lidí. Nemůžu si dát dost dobře inzerát na některou z oblíbených aplikací pro hlídání dětí, protože všechny vyžadují prověrku minulosti. A jakmile ta proběhne, jsou veškeré vyhlídky na práci v čudu. Nikdo netouží po tom, aby mu doma pracoval člověk jako já.

Momentálně se mi poněkud nedostává doporučení. Jistou dobu totiž nebyly úklidové práce, které jsem zastávala, přísně vzato jen o úklidu. Těm několika rodinám, pro které jsem pracovala, jsem poskytovala i jiné služby. To už teď ale nedělám. Už celé roky ne.

No, nemá smysl rýpat se v minulosti. Obzvlášť když se budoucnost jeví tak ponuře.

Přestaň se litovat, Millie. Už ses ocitla i v horších situacích, a vždycky ses z toho dostala.

Teplota vody ve sprše prudce poklesne a já mimoděk vyjeknu. Sáhnu po kohoutku a ten ledový proud zastavím. Užila jsem si dobrých deset minut. Víc, než jsem očekávala.

Zahalím se do froté županu, s papučemi se neobtěžuju. Nechávám za sebou mokré stopy v kuchyni, která je jen jakýmsi výběžkem obývacího pokoje. V obřím bytě Degrawových jsou kuchyň, obývací pokoj a jídelna zcela oddělené prostory. V tomhle bytečku jsou ovšem všechny propojené do jediné víceúčelové místnosti, která je paradoxně daleko menší než kterýkoli pokoj u Degrawových. Dokonce i koupelnu tam mají větší než celý můj obytný prostor.

Postavím na sporák hrnec s vodou a zapnu ho. Ještě nevím, co si k večeři uvařím, ale nejspíš těstoviny, ať už nudle rámen, špagety, nebo nějaké vrtulky. Zrovna zkoumám možnosti, když uslyším zabušení na dveře.

Zaváhám a přitáhnu pásek županu těsněji k tělu. Vyndám z kredence krabici špaget.

„Millie!“ Hlas za dveřmi zní tlumeně. „Pusť mě dovnitř, Millie!“

Trhnu sebou. To ne.

A pak se ozve: „Vím, že tam jsi!“

Tři

Nemůžu toho chlapa, co mi tluče na dveře, dost dobře ignorovat.

Mé nohy za sebou zanechávají mokré ťápoty, když přejdu těch pár metrů ke dveřím. Přitisknu oko ke kukátku. Stojí tam muž s rukama založenýma přes náprsní kapsy obleku Brooks Brothers.

„Pusť mě dovnitř, Millie.“ Jeho hlas se změní v temné vrčení. „Hned.“

Poodstoupím od dveří. Na moment si přitisknu konečky prstů na spánky. Jenže není zbytí – musím ho pustit dovnitř. A tak odsunu zástrčku, otočím zámkem a opatrně pootevřu dveře.

„Millie.“ Strčí do dveří, které se rozletí dokořán, a vpadne do mého domova. Pevně mi sevře ruku. „Co se sakra děje?“

Ramena mi poklesnou. „Promiň, Brocku.“

Brock Cunningham, se kterým posledních šest měsíců chodím, po mně střelí pohledem. „Domluvili jsme si na dnešek večeři. Nedorazila jsi tam. A taky mi neodpovídáš na esemesky ani nezvedáš telefon.“

Má pravdu ve všech bodech. V podstatě jsem asi ta nejhorší přítelkyně všech dob. Měli jsme se s Brockem sejít v jedné restauraci v Chelsea, až skončím ve škole, jenomže potom, co mě Amber vyrazila, jsem nebyla vůbec schopná soustředit se na výuku a rozhodně jsem neměla chuť jít někam na večeři – a tak jsem prostě zamířila rovnou domů. Jenže jsem věděla, že když Brockovi zavolám a řeknu mu, že nikam jít nechci, bude mě k tomu přemlouvat – a jako právník umí být mimořádně přesvědčivý. Takže jsem měla v plánu poslat mu esemesku, že rande ruším, jenže jsem ji pořád odkládala, a jak jsem se neustále hrozně litovala, dočista mi to vypadlo z hlavy.

Jak jsem říkala, nejhorší přítelkyně všech dob.

„Promiň,“ zopakuju.

„Měl jsem o tebe strach,“ stěžuje si. „Myslel jsem, že se ti třeba přihodilo něco zlého.“

„Proč?“

V tu chvíli se přímo za oknem ohlušujícím způsobem rozvříská siréna a Brock se po mně podívá, jako bych právě položila naprosto pitomou otázku. Pocítím osten viny. Brock měl dneska určitě haldy práce, a nejenom že musel kvůli mně čekat v restauraci jako blbec, navíc teď promrhal zbytek večera tím, že se táhl až do Jižního Bronxu, aby se ujistil, že jsem v pořádku.

Dlužím mu přinejmenším vysvětlení.

„Amber Degrawová mě vyhodila,“ řeknu. „Takže ve zkratce řečeno jsem pěkně v háji.“

„Opravdu?“ Obočí mu vystřelí vzhůru. Brock má to nejdokonalejší obočí, jaké jsem kdy na chlapovi viděla, a jsem přesvědčená, že si ho určitě nechává profesionálně tvarovat, i když by to nikdy nepřiznal. „Proč tě vyrazila? Přece jsi říkala, že je bez tebe úplně bezradná. Že v podstatě vychováváš její dítě.“

„O to právě jde,“ vysvětluju. „Její dítě mi začalo pořád dokola říkat ‚máma‘ a Amber se děsně vytočila.“

Brock na mě chvíli upřeně hledí a pak se nečekaně rozesměje. Napřed se mě to dotkne. Vždyť jsem právě přišla o práci. Copak nechápe, jak na prd to je?

Jenže vzápětí se k němu přidám. Zakláním hlavu a na celé kolo se řehtám absurditě celé té věci. Vybaví se mi, jak se ke mně Olive natahovala a plačtivě kňourala: „Máma,“ zatímco Amber se vztekala čím dál tím víc. Ke konci už jsem byla zcela vážně přesvědčená, že jí v mozku každou chvíli rupne cévka.

Po chvíli si oba vytíráme slzy z očí. Brock mě sevře v náručí a přitáhne si mě k sobě, už se nezlobí, že jsem na rande nedorazila. Brock musí mít pořádný důvod, aby se naštval. Většina lidí by to řadila mezi jeho kladné vlastnosti, i když já si občas přeju, aby projevil trochu víc emocí.

Celkově vzato se právě nacházíme v té nejbáječnější fázi vztahu. Šest měsíců. Existuje ve vztahu nějaký lepší čas než šest měsíců? Upřímně řečeno nevím, protože tohle je teprve podruhé, co jsem dosáhla tohoto milníku. Přesto mi těch šest měsíců připadá jako dokonalá doba, kdy se zbavíte počáteční neohrabanosti, ale pořád se tomu druhému snažíte předvádět z lepší stránky.

Tak například Brock je pohledný dvaatřicetiletý právník ze zámožné rodiny. Zdá se skoro dokonalý. Nepochybuju, že má i nějaké špatné vlastnosti, zatím jsem na ně ale nepřišla. Možná si vydloubává ušní maz z kanálku prstem a ten pak otírá o kuchyňskou linku, případně o gauč. Nebo ten ušní maz třeba jí. Tím chci jenom říct, že existuje spousta zlozvyků, kterým možná holduje a o nichž nic netuším, přičemž některé vůbec nemusí zahrnovat ušní maz.

No, jednu nedokonalost tedy opravdu má. Ačkoli je to urostlý mladý muž, jehož obličej přímo září zdravím, ve skutečnosti trpí srdeční chorobou, která se u něj rozvinula v dětství. Nezdá se ale, že by ho to nějak ovlivňovalo. Každý den si musí vzít prášek a tím to zjevně končí. Ty prášky jsou ovšem natolik důležité, že má náhradní lahvičku schovanou v mojí lékárničce. A taky je kvůli té chorobě a nejistotě ohledně délky dožití o něco dychtivější se usadit než většina chlapů.

„Tak pojď, vezmu tě na večeři,“ řekne Brock. „Ať tě trochu rozveselím.“

Zavrtím hlavou. „Chci zůstat doma a litovat se. A pak se možná poohlídnout na internetu po nějaké práci.“

„Teď? O jednu jsi přišla jen před pár hodinami. To nemůžeš počkat aspoň do zítřka?“

Zvednu k němu obličej a zaškaredím se na něj. „Někteří z nás potřebujou prachy na zaplacení nájmu.“

Pomalu pokývá hlavou. „Dobře, ale co kdyby ses o nájem vůbec starat nemusela?“

Jímá mě neblahé tušení, že vím, kam tím míří. „Brocku…“

„No tak, proč se ke mně nechceš nastěhovat, Millie?“ Zamračí se. „Mám byt se dvěma ložnicemi a výhledem na Central Park v budově, kde nehrozí, že tě v noci někdo podřízne. A stejně jsi tam každou chvíli…“

Tohle není poprvé, co mi nabídl, abych se k němu nastěhovala, a nemůžu říct, že by jeho argumenty nebyly přesvědčivé. Kdybych se nastěhovala k Brockovi, žila bych si jako v bavlnce a nestálo by mě to ani cent. Nedovolil by mi přispívat na nájem, i kdybych chtěla. Mohla bych se soustředit na získání bakalářského diplomu, stát se sociální pracovnicí a přinést světu trochu toho dobra. Vypadá to jako návrh, nad kterým ani není třeba přemýšlet.

Jenže pokaždé, když se ocitnu v pokušení na něj přistoupit, jakýsi hlásek vzadu v mé hlavě zaječí: Nedělej to!

Hlas v mé hlavě je stejně přesvědčivý jako ten Brockův. Existují haldy důvodů, proč se k němu nastěhovat. Ale taky jeden dobrý důvod, proč to nedělat. Nemá ani tušení, kdo ve skutečnosti jsem. I kdyby doopravdy pojídal svůj ušní maz, moje tajemství jsou daleko horší.

Takže si užívám zatím nejnormálnější a nejzdravější vztah, jaký jsem za celý svůj dospělý život měla, a přesto se zdá, že jsem rozhodnutá to celé podělat. Jenže se nacházím v trochu ožehavé situaci. Pokud mu řeknu pravdu o své minulosti, mohl by mě opustit, a to nechci. Když mu to ale neřeknu…

Tak jako tak se jednou všechno dozví. Jen na to prostě ještě nejsem připravená.

„Promiň,“ řeknu. „Už jsem ti vysvětlovala, že teď potřebuju prostor sama pro sebe.“

Brock otevře pusu, jako by chtěl protestovat, ale pak si to rozmyslí. Zná mě dost dobře na to, aby věděl, jak umím být tvrdohlavá. Vidíte? Už se seznamuje i s mými špatnými vlastnostmi. „Aspoň mi slib, že o tom budeš přemýšlet.“

„Budu o tom přemýšlet,“ zalžu.

Čtyři

Čeká mě desátý pracovní pohovor za poslední tři týdny a začínám být nervózní.

Na bankovním účtu už nemám dost peněz ani na pokrytí měsíčního nájmu. Vím, že by měl mít člověk v bance pro strýčka Příhodu rezervu na půl roku, jenže to funguje líp v teorii než v praxi. Ráda bych měla v bance šestiměsíční rezervu. Sakra, ráda bych měla aspoň dvouměsíční rezervu. Namísto toho mi na účtu leží necelé dvě stovky dolarů.

Nevím, co jsem při těch devíti předchozích pohovorech na místo uklízečky nebo chůvy udělala špatně. Jedna žena mě vysloveně ujistila, že mě hodlá zaměstnat, jenomže už je to týden a zatím se mi vůbec neozvala. Stejně jako ti ostatní. Předpokládám, že si prověřila moji minulost a zájem ochladl.

Kdybych byla někdo jiný, mohla bych se jednoduše nechat najmout některou úklidovou firmou a vůbec bych nemusela tohle martyrium podstupovat. Jenže mě žádná firma nezaměstná. Už jsem to zkoušela. Znemožňovala to prověrka minulosti – nikdo nechce mít doma člověka se záznamem v trestním rejstříku. Proto jsem si dala inzerát na internet a doufala, že se na mě třeba usměje štěstí.

Moc nadějí nevkládám ani do dnešního pohovoru. Mám se sejít s mužem, který se jmenuje Douglas Garrick a bydlí v obytné budově v Upper West Side, kousek na západ od Central Parku. Je to jeden z těch domů v gotickém stylu s miniaturními věžičkami tyčícími se k obloze. Matně vyvolává dojem sídla obklopeného vodním příkopem a hlídaného drakem, vůbec nevypadá jako místo, kam můžete vkročit jen tak z ulice.

Bělovlasý vrátný mi otevře dveře a nadzvedne černý klobouk na pozdrav. Když se na něho usměju, znovu ucítím to mravenčení v zátylku. Jako by mě někdo sledoval.

Od toho večera, kdy jsem se po vyhazovu z práce vracela domů, jsem tenhle pocit zažila už několikrát. U nás v Jižním Bronxu, kde snad na každém rohu číhá nějaký zlodějíček, aby se po mně vrhl, pokud bych působila třeba jen vzdáleným dojmem, že mám u sebe peníze, to smysl dávalo, ale ne tady – v jedné z nejpřepychovějších čtvrtí na Manhattanu.

Ještě než vstoupím do budovy, rychle se otočím a podívám se za sebe. Na ulici se motají desítky lidí, žádný z nich si mě však nevšímá. Po manhattanských ulicích kráčí spousty jedinečných a zajímavých osobností, ale já mezi ně nepatřím. Neexistuje jediný důvod, aby na mě kdokoli civěl.

A pak uvidím to auto.

Černá Mazda Sedan. Takových vozů jsou v tomhle městě nejspíš tisíce, jenže jak ji tak pozoruju, zmocní se mě podivný pocit déjà vu. Chviličku mi trvá, než mi dojde proč. To auto má prasklé pravé přední světlo. Jsem si jistá, že jednu takovou černou mazdu jsem viděla zaparkovanou poblíž našeho domu v Jižním Bronxu.

Nebo snad ne?

Zadívám se skrz čelní sklo. Vůz je prázdný. Sjedu pohledem k poznávací značce. Je to newyorská značka – tady nic šokujícího. Ještě chvíli zůstanu stát na místě a snažím se uložit si do paměti espézetku: 58F321. Teď pro mě žádný význam nemá, ale pokud ji uvidím znovu, vzpomenu si.

„Slečno?“ osloví mě vrátný, který stále přidržuje dveře, a vytrhne mě tím z transu. „Jdete dovnitř?“

„Jejda.“ Zakryju si ústa dlaní a odkašlu si. „Ano. Ano, omlouvám se.“

Vejdu do vestibulu. Namísto stropních zářivek je osvětlený lustry a na zdech jsou lampy, které mají budit dojem pochodní. Nízký strop se kopulovitě zvedá, takže si trochu připadám, jako bych vstupovala do tunelu. Stěny zdobí umělecká díla, všechna nejspíš nedozírné ceny.

„Za kým jdete, slečno?“ zeptá se mě vrátný.

„Za Garrickovými. Byt dvacet A.“

„Aha.“ Mrkne na mě. „Penthouse.“

No skvělé – rodina, co žije v penthousu. Proč se vůbec obtěžuju?

Poté co vrátný zavolá nahoru a potvrdí si moji schůzku, přejde k výtahu a strčí do zámku speciální klíč, abych mohla vyjet až do příslušného patra.

Dveře výtahu se otevřou přímo do haly střešního bytu Garrickových. Když vystoupím a zhluboka se nadechnu, ve vzduchu skoro cítím to bohatství. Je to určitá kombinace drahé kolínské a šustivých stodolarových bankovek. Chvíli zůstanu stát v hale, protože nevím jistě, jestli se mohu odvážit dál, když mě nikdo formálně nepřivítal, a tak zaměřím svou pozornost na bílý podstavec, na němž se tyčí šedá socha. V podstatě jde jen o velký hladký vertikální kámen – šutr, jaký by se dal najít v kterémkoli městském parku. Přesto má pravděpodobně vyšší cenu než všechno, co jsem kdy na tomhle světě vlastnila.

„Millie?“ uslyším mužský hlas jen pár vteřin předtím, než se jeho majitel zjeví v hale. „Millie Callowayová?“

Na dnešní pohovor mě pozval pan Garrick. Je neobvyklé, aby se mnou jednal pán domu. Skoro sto procent mých předchozích zaměstnavatelů přes úklidové práce byly ženy. Pan Garrick mě ovšem vítá s otevřenou náručí. Pospíchá do haly s úsměvem na rtech a předem nataženou rukou.

„Pan Garrick?“ ujistím se.

„Říkejte mi prosím Douglas,“ řekne, když jeho silná ruka stiskne moji dlaň.

Douglas Garrick vypadá přesně jako ten typ muže, který bydlí v penthousu v Upper West Side. Je mu něco kolem čtyřicítky a honosí se pohledným, ostře řezaným obličejem. Má na sobě už na pohled nesmírně drahý oblek a jeho tmavě hnědé vlasy jsou lesklé a profesionálně ostříhané a upravené. Hluboko posazené hnědé oči působí inteligentně a navážou se mnou přesně tu správnou míru očního kontaktu.

„Ráda vás poznávám… Douglasi,“ řeknu.

„Mám velkou radost, že jste přišla.“ Douglas Garrick mě obdaří vděčným úsměvem a vede mě do rozlehlého obývacího pokoje. „O domácí práce se běžně stará moje manželka Wendy – je hrdá na to, že všechno zvládá úplně sama –, jenže se v poslední době necítí dobře, a tak jsem si vyvzdoroval, že seženu nějakou výpomoc.“

Jeho poslední věta mi připadá zvláštní. Ženy, které bydlí v podobně obrovských bytech, se obvykle nesnaží „všechno zvládat úplně samy“. I služebné takových žen mají obyčejně ještě vlastní podřízené.

„Jistě,“ řeknu. „Zmiňoval jste se, že hledáte někoho, kdo by uvařil a poklidil…?“

Přikývne. „Běžné domácí práce jako utírání prachu, úklid a pochopitelně praní. A párkrát do týdne byste připravila něco k večeři. Myslíte, že byste to zvládla?“

„Určitě.“ Jsem ochotná přistoupit prakticky na cokoli. „Uklízím byty a domy už spoustu let. Můžu si přinést vlastní pomůcky a –“

„Ne, to není třeba,“ přeruší mě Douglas. „Moje manželka… Wendy je velice vybíravá, co se týče čisticích prostředků. Je totiž citlivá na pachy, víte? Spouští to u ní symptomy. Musíte používat speciální přípravky, jinak…“

„Rozumím,“ přitakám. „Zařídím se podle vašeho přání.“

„Báječné.“ Napětí v jeho ramenou povolí. „A potřebovali bychom, abyste nastoupila okamžitě.“

„To není problém.“

„Výborně.“ Douglas se omluvně usměje. „Protože jak vidíte, je tady trochu nepořádek.“

Vejdu do obývacího pokoje a rozhlédnu se kolem sebe. I tenhle penthouse, stejně jako zbytek budovy, ve mně budí pocit, že jsem se přenesla do minulosti. Kromě skvostné kožené pohovky vypadá většina nábytku, jako by ho vyrobili před stovkami let a pak zmrazili v čase, aby ho mohli přemístit konkrétně do tohohle obývacího pokoje. Kdybych měla větší znalosti o vybavení interiérů, třeba bych dokázala určit, že byl konferenční stolek ručně vyřezaný na počátku dvacátého století nebo že prosklená knihovna pochází, co já vím, z francouzského neoklasicistního období nebo tak něco. Za daných okolností jsem si jistá jen tím, že každý předmět tady stojí menší jmění.

A další věc, kterou můžu říct s jistotou, je, že v tomhle bytě rozhodně není nepořádek. Popravdě je to vyložený opak nepořádku. Kdybych se měla teď hned pustit do úklidu, ani bych nevěděla, co dělat. Na nalezení smítka prachu bych potřebovala mikroskop.

„Můžu začít, kdy budete chtít,“ prohlásím opatrně.

„Fantastické.“ Douglas souhlasně přikývne. „To mám opravdu velkou radost. Co kdybychom se posadili, ať si můžeme pořádně promluvit?“

Sednu si vedle Douglase na modulovou pohovku a zabořím se hluboko do jemné kůže. Proboha, příjemnější pocit jsem snad ještě nezažila. Klidně bych mohla dát Brockovi kopačky a provdat se za tenhle gauč, a veškeré mé touhy by byly naplněny.

Douglas se na mě upřeně zadívá těma svýma hluboko posazenýma očima pod hustým tmavě hnědým obočím. „Tak mi o sobě něco povězte, Millie.“

Od začátku oceňuju, že v hlase nemá ani stopy po nějakém flirtování. Jeho oči zůstávají ve vší slušnosti upřené do mých, nesklouzávají k mému poprsí nebo k nohám. Se svým zaměstnavatelem jsem se zapletla jen jednou a touhle cestou už se nikdy, vážně nikdy nevydám. To bych si radši vytrhala zuby kleštěmi.

„Dobrá.“ Odkašlu si. „V současnosti studuju na vysoké škole. Mám v plánu stát se sociální pracovnicí, ale do té doby si na sebe musím nějak vydělat.“

„To je obdivuhodné.“ Usměje se a odhalí přitom řadu rovných bílých zubů. „Máte nějaké zkušenosti s vařením?“

Přikývnu. „Vařila jsem v mnoha rodinách, pro které jsem pracovala. Nejsem vyučená kuchařka, ale absolvovala jsem pár kurzů. A taky…“ Rozhlédnu se kolem, nikde však nevidím žádné hračky nebo známky toho, že by tady žilo dítě. „Dělám chůvu?“

Douglas sebou škubne. „To nebude potřeba.“

Svraštím obličej a v duchu si vynadám za svou nevymáchanou pusu. O hlídání dětí se předtím ani jednou nezmínil. Nejspíš jsem mu právě připomněla nějaké příšerné problémy s neplodností. „Omlouvám se,“ řeknu.

Pokrčí rameny. „Není proč. Co kdybych vás tady provedl?“

Poschodí?

„Jaké?“