ZELENÝ MUŽ

Copyright © Michal Sirotek, 2024

ISBN 978-80-284-0372-0

Obsah

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA I.

KAPITOLA II.

KAPITOLA III.

KAPITOLA IV.

KAPITOLA V.

KAPITOLA VI.

ČÁST DRUHÁ

KAPITOLA VII.

KAPITOLA VIII.

KAPITOLA IX.

KAPITOLA X.

KAPITOLA XI.

KAPITOLA XII.

KAPITOLA XIII.

ČÁST TŘETÍ

KAPITOLA XIV.

KAPITOLA XV.

KAPITOLA XVI.

KAPITOLA XVII.

KAPITOLA XVIII.

KAPITOLA XIX.

KAPITOLA XX.

ČÁST ČTVRTÁ

KAPITOLA XXI.

KAPITOLA XXII.

KAPITOLA XXIII.

KAPITOLA XXIV.

KAPITOLA XXV.

KAPITOLA XXVI.

KAPITOLA XXVII.

Zelený muži, strážce lesa,

v pokoře ti přináším svou oběť.

Ty, který vládneš divé zvěři,

žádám tě o přízeň.

Ty, jenž život dáváš i bereš,

prosím tě o pomoc.

Zelený muži, strážce lesa,

vyslyš teď mou vůli.

Lidová modlitba z kraje šumavského.

*

Střezte se před prastarými bytostmi lesa,

neb žádnou přízeň k lidskému plemeni necítí.

Razvan Obretin (citát z deníku, 1882)

PROLOG

Národní park Šumava, září 2014

Chlapci pod podrážkami bot křupaly větvičky. Čelo měl orosené, nohy unavené a v krku sucho. Kolem jen houštiny a nekonečné zástupy stromů. Za běžných okolností by mu zdejší divoká krajina připadala parádní. Jenže teď, v osamění a nejistotě, si už nemohl nic namlouvat. Zabloudil.

Ztratit se v lese? Taková pitomost! Kdyby byl nějaké malé děcko, jenže jemu bylo skoro deset. Nedovedl to pochopit, a čím víc o tom přemýšlel, tím se mu to zdálo nemožnější. Žádná známka lidí nebo civilizace. Ani vzdálené hlasy, ani ozvěna motorových pil lesníků, zkrátka nic! Ještě před několika minutami by mu bránila hrdost, ale s rostoucí beznadějí mu na tom už nesešlo. Zakřičel.

Z nedaleké větve se vznesl polekaný pták. Zakroužil chlapci nad hlavou a zmizel.

Žádná odezva.

Zavolal znovu. A ještě jednou. Jeho řev byl zprvu naléhavý, poté plný vzteku, nakonec zoufalství. Teprve když zaječel tak hlasitě, až ho zabolelo v krku, přestal.

Ticho. Jen netečné vrzání větví, do nichž se jemně opíral vítr.

„Jak je to možný?“ zaskuhral. Vždyť jsem šel pořád jedním směrem… Dávno měl narazit na turistickou stezku, chatku nebo alespoň seník, prostě na cokoli, co by připomínalo lidskou přítomnost. Kontrola mobilu přinášela stále tentýž výsledek – žádný signál. Moc dobře věděl, že se čas od času někdo v lese ztratí.

Ale takovýho člověka přece vždycky najdou…

– Opravdu? ozval se zlotřilý hlásek v koutku jeho mysli.

Jistě… Vím, po jaké cestě jsme s rodiči šli. Vím, jakou měla barvu značka.

Ručička buzoly ukazovala pořád tamtéž. Pamatoval si na mapu, kterou měli rodiče. Cesta byla na severu.

– Tak proč jsi ji už nenašel?

Protože… protože… Já nevím, sakra!

Že by byl kompas rozbitý? Pitomost. Střelka se točila jako vždy. Rozčileně ho strčil do kapsy. Od chvíle, kdy se ztratil, několikrát pocítil opravdový strach. Ten teď narůstal.

„Ne, já se nebojím,“ zašeptal. „Nebojím se ani trochu!“ zvýšil hlas, aby si dodal odvahy. Rodičům se ztratil před víc než hodinou.

Co když se nedostanu ven před setměním? Bylo už po šesté. Slunce pořád stojí vysoko, ale za takové dvě hodiny… Zkusil nepříjemnou myšlenku zahnat. Prostě si říct, že je to směšné. Nemyslet na to.

Jít dál, nebo zůstat na místě? Nevěděl, která varianta je lepší. Byl příliš rozrušený, než aby uvažoval logicky. Nohy rozhodly za něj. Vyběhl na kopec plný kopřiv, které ho šlehaly na kůži. Prodíral se jimi a potlačoval stále rostoucí zoufalství v srdci. Hvozd každým krokem temněl. Divoké keře i kmeny stromů ho svíraly těsněji, až se už téměř nemohl dostat dál. Určitě jdu špatně… Ale jinou cestu neviděl.

Procpal se hustou hradbou ostružiní. Pak další. A ještě jednou. Kompas nelže. Nemůže lhát! Šel pořád rychleji, a když se rozběhl, ani si to neuvědomil. Krajina se před ním svažovala. Utíkal, zuřivě lámal větvičky a vůbec nedbal na to, jak bolestivě mu drásají kůži. Když ho na obličeji škrábl trn, zavrávoral a zavadil špičkou boty o kořen. Najednou letěl vzduchem s vykulenýma očima a rukama nataženýma před sebou. Dopad ve svahu byl tvrdý. Nekontrolovatelně se kutálel a nabíral rychlost. Chtěl se něčeho chytit, aby pád zbrzdil, ale neměl čeho. Když narazil na ostrý kámen, ucítil prudkou bolest v noze. Zastavil až o pořádný kus níž, kde sklon půdy končil.

Těžce oddechoval a bolestí zatínal zuby. Tělo měl plné modřin. Narazil si pravé koleno i loket. Posadil se na zadek a úpěnlivě zaskučel. Tenký potůček krve se mu jako červený had plazil po holeni až k ponožce. Prohlédl si dlaně. Překvapilo ho, jak hluboké šrámy si přivodil. Do očí se mu draly slzy, ale zakázal si plakat.

Sundal si baťůžek a vytáhl z něj láhev vody. Obsah stačil jen na pár hltů. Zbytek použil na omytí poraněných rukou. Když víčko zašrouboval, uvědomil si, že se nachází v křivolaké rokli. Nebyla široká, ale její konec neviděl. Ležely zde hnijící kmeny padlých stromů, které shodila dávná bouře. Popotáhl a opatrně se zvedl. Kolenem mu projela pichlavá bolest. S kňučením klopýtl.

Nějakou dobu trvalo, než se odvážil znovu hnout. Další kroky volil opatrněji. Zkoušel přenášet váhu na zdravou nohu, ale v terénu to šlo špatně. Dobelhal se ke kmeni mohutného smrku a unaveně se o něj opřel. Sáhl do kapsy pro kompas. Nebyl tam! Vyděšeně se rozhlížel po zemi, dokud mu nedošlo, že ho musel ztratit při pádu. Začal ho hledat, ale nikde ho neviděl. Mapoval směr, odkud spadl, a zkoušel vyšplhat zpět, jenže bolavá noha mu bránila. Kompas byl fuč. Sevřela ho tíseň. S nadávkami padl na zadek a několik chvil bojoval s brekem.

Nakonec se přinutil zvednout a zamířil roklinou dolů. Každý krok představoval utrpení, každá lesní překážka nepříjemné zdržení. Ale šel pořád dál.

Náhle ho do chřípí udeřil pronikavý zápach. Překvapeně se ohlédl. Poznával ho.

Takhle smrdí… zkažené maso.

Stranou od něj, v nakupeném jehličí, něco leželo. Obezřetně se přiblížil.

Ze všeho nejdřív uslyšel hmyz. Mouchy. Obrovské množství much. Hemžily se nad zdechlinou zvířete. Mezi dlouhýma nohama s kopýtky ležela hromada lesknoucí se tmavorudé hmoty. Kroutili se v ní červi. Chlapec odporem nakrčil nos. Až na druhý pohled si všiml, že zvířeti chybí hlava. Místo ní viděl jen mohutný krk s otevřenou hnijící ránou.

Co je to? Srna? Jelen?

Výjev v něm probouzel smíšené pocity. Nechuť, ale také fascinaci. Naživo nikdy nic podobného neviděl. Uvažoval, jak dlouho tu zdechlina leží a kdo mohl zvíře zabít. Myslivec. Určitě. Srdce mu poskočilo. Možná najdu jeho stopy a vyvedou mě pryč z lesa! Udělal krok, ale vzápětí ztuhl. Něco mu na výjevu nesedělo.

Myslivec by tady mrtvé zvíře přece nenechal. Odvezl by ho. Musel to udělat pytlák. Na stromě, u něhož se zdechlina válela, spatřil divnou značku vyrytou do kůry. Hrubě vyřezaný symbol. Nedokonalý ovál s několika šikmými čárami v horní části. Až teď si uvědomil, že symbol připomíná oko bez panenky. Zíralo na něj.

V korunách zašeptal vítr. Nepříjemný pocit sílil. Nepřibližuj se. Odejdi. Není tu bezpečno! Varování se zdálo každou vteřinou naléhavější.

Vtom se mezi větvemi ozvalo hlasité klepnutí.

Chlapec leknutím vyjekl.

Zlověstná ozvěna se nesla roklinou. Rozhlížel se a hádal, odkud zvuk přišel.

Tohle nemohlo udělat zvíře… Znělo to, jako by někdo praštil dřevěnými palicemi o sebe.

Zvuk přišel znovu. KLEP! Hlasitěji. Agresivněji.

Přešlápl na místě a napětím sevřel pěsti. Co je to?!

Při třetím klepnutí ho silně rozbolela hlava. Jako by mu někdo vrazil do spánků žhavé jehlice. Chytil se za uši a zaskučel. Přestaň! Čtvrté klepnutí nepřišlo. Ozvěna pomalu doznívala a po chvíli utichla docela.

Svět kolem jako by zadržel dech. Předtím slyšel šumění v korunách a bzučení hmyzu, ale teď se vše ponořilo do hrobového ticha. Cítil, jak mu v hrudi bije srdce a jak se mu strachem prohlubuje dech.

Do široka rozevřenýma očima pátral mezi stromy, jako by čekal, že přijde něco strašného. Mlčení lesa by se dalo krájet, a každou vteřinou bylo horší. Bolest hlavy nepochopitelně sílila. Spolu s ní mu začaly zaléhat uši. Svět se chvěl zadržovaným napětím.

CO SE TO DĚJE?!

Ustoupil a přitiskl se zády k drsné kůře borovice. Neodvažoval se ani mrknout. Stočil pohled k odpornému oku na stromě. Pozorovalo ho. Vysmívalo se mu.

Mezi těmi stromy něco je. Dívá se to na mě skrze to oko. Vím, že se to dívá! Chtěl vzít nohy na ramena, utéct od odporné mršiny co nejdál, ale nemohl se odhodlat, jako by mu podrážky bot zakořenily do půdy. Musím pryč…

Napravo ve svahu rokle se něco hnulo.

Zděšením zadržel dech. Stín. Mezi stromy. Srdce se mu roztlouklo zběsilým rytmem. Co to bylo? Zvíře? Pohyb se odehrál na okraji zorného úhlu. Možná představivost. Ne. Něco zahlédl. Určitě.

„Ne-nemám strach,“ špitl, ale hruď se mu zvedala stále rychleji.

Teď zaslechl něco za zády. Praskání větviček a šustění lesního podrostu. Kroky? Někde blízko. A stále blíž. Kráčely rozvážně, ale přímo. Chlapci se rozechvěla brada. Neměl odvahu nahlédnout za kmen. Věděl, že by měl, ale nešlo to. Vlhký vzduch začal páchnout jako zkažené maso. Silněji a silněji.

Maminko…

Pak se to neznámé prudce hnulo a on pohlédl hrůze do očí. Poslední výkřik chlapce byl hlasitý, táhlý a nesl se roklí do dáli. Když utichl, v korunách stromů tiše zaševelil vítr a hmyz se zvolna vrátil k hostině na hnijícím mase.

Jako by se nic nestalo.

ČÁST PRVNÍ

KAPITOLA I.

JELENÍ

Praha, červenec 2023

Toho sobotního rána se Nikol probudila s prudkým škubnutím. Nepříjemné procitnutí způsobil velmi živý sen. Oči už měla otevřené, ale stále ho cítila. Pronikavý pach kouře a žár na kůži. Dokonce i v bránici jako by zůstal stín vlastního křiku. Plameny. Byly všude. Nevěděla, odkud se vzaly, ale ocitla se bez šance na únik.

Zůstala jsem opuštěná? Nikdo nepřišel na pomoc? Uhořela jsem, nebo unikla? Nemohla si vzpomenout. Žádné rozuzlení ani smysluplná pointa.

Unaveně se převalila na bok. Na stolku vyzváněl budík iPhonu s melodií rockové kapely The Verve. Nemotorně po něm sáhla. Přístroj spadl na koberec mimo její dosah. Rezignovaně se obrátila na záda, zavřela oči a přikryla si je předloktím. Vzpomínka na oheň neodcházela. Viděla ji za víčky jako mlhavý, ale nepříjemný otisk.

Povzdechla si a v duchu nevrle zaláteřila. Nechci, nechci, nechci. Vstávat. Někam jezdit. Hlava jí třeštila po včerejším večírku, který pořádala se spolužačkami v klubu Déjàvu. Byl to příjemný večer. Dobrá muzika i koktejly. Troška sněhu. Fajn lidé. A jeden kluk, kterému dala číslo. Ne že by ji extra zaujal, ale měl snahu. Prvního odmítnutí, kterým si zkoušela vytrvalost každého floutka, se nijak nelekl. A byl pěkný. No… spíš průměr. Ale hezky voněl a působil inteligentně. A jak si s oblibou říkala – na první rande se dá jít s ledaským. Otázkou zůstává, jestli bude následovat další.

Rozespale se zahleděla na strop. Střep v hlavě ji donutil zakňučet. Přiložila si dlaň na čelo. Fuck! Proč jsem, sakra, tak moc pila? Zkrátka pátek večer. Zvedla se do sedu. Nic moc, ale taky mohla skončit s hlavou v záchodové míse.

Než spustila nohy na zem, Richard Ashcroft v iPhonu už notoval refrén: „No change, I can’t change, I can’t change…“

Došla k oknu a trhnutím odhrnula záclonu. Slunce zalilo místnost teplým jasem. Nikol nesnášela brzké vstávání. Často chodila spát hodně pozdě a obvykle se u ní o plné výkonnosti dalo mluvit až kolem poledne. Vláčným krokem se přesunula do koupelny, kde se opláchla. Chvíli zůstala stát před zrcadlem, uvězněna pohledem na svůj odraz. Stále v sobě kvůli snu pociťovala skličující nesoulad.

Položila si dlaň na prsa. Na moment měla nutkání proniknout prsty skrz hrudní koš a vyrvat ten odporný pocit ven. Nehty se zaryly do kůže tak silně, až to zabolelo. Vše se začalo vracet. Kouzlo vybledlých vzpomínek i představ, které nabraly jasnější kontury.

Hořící pokoje. Plameny šplhající po záclonách, nábytku a zdech. Kouř, který štípe v očích, pálí v plicích a dusí. Beznadějný křik. Napadlo ji, že nikdy v životě neměla důvod řvát tak hlasitě a silně.

Hrůza. Pach spáleného masa. A to jméno, které by nejraději vyškrtla ze svého života.

Hotel Ticho.

Přiměla se vzpomínku odehnat. Nechtěla se k ní vracet. Dnes ani zítra. Už nikdy!

Napětí v prstech povolilo. Chytila se umyvadla a naklonila se blíž k zrcadlu. Tísnivý pocit ustupoval před úvahou, že se chová nezdravě. Kdyby mě teď viděla babička… Rázem ji napadlo, jak by asi reagovala.

„Myslíš, že jsi jediná, koho to bolí? Ženy v naší rodině jsou lecjaké, ale rozhodně se nechovají slabošsky. Rozumíš?! Takže se koukej sebrat!“

Rozkaz! prohlásila v duchu ironicky a pomyslně zasalutovala.

Vlažná sprcha z ní smyla největší nápor únavy. Když do sebe hodila ibuprofen a připravila si kávu, začala s přemáháním balit věci na cestu. Vyčesala si vlasy a stáhla je do krátkého culíku na temeni. Až na jediný žlutý pramen měly tmavohnědou barvu. Několika vrstvami řasenky si zvýraznila oči a rty přejela rtěnkou. Ze skříně vytáhla šaty, které si koupila předevčírem, bílé s velkými, sytě modrými květy. Pěkný kousek bez ramínek, pod pasem volné a hodně krátké, takže v nich vynikaly její štíhlé nohy. Natočila se k zrcadlu bokem a přejela po šatech dlaněmi. Látka příjemně chladila a Nikol v nich vypadala přesně tak, jak chtěla. Nenuceně a žensky.

Zašněrovala si tenisky, sebrala kabelku a nasadila si sluneční brýle. Věděla, že má v sobě ještě zbytkáč, ale mávla nad tím rukou. Dala si vydatnou snídani a tak blbou náhodu, aby potkala poldy, nepředpokládala. Krátce po deváté zamkla byt a nasedla do auta. Než vyrazila na cestu, nepříjemný pocit po probuzení se zdál jen jako vzdálený sen.

*

Na kalendáři se psalo osmého července a léto bylo v plném proudu. Betonové ulice Prahy rozpalovalo horko a vzduch se nehnul. Listy stromů byly svěšené a chodníky zely prázdnotou. Velká část Pražanů si užívala víkend po chatách nebo na dovolených u moře. Tradiční dopravní chaos výrazně prořídl. Nikol se vymotala na dálnici D4 a nabrala rychlost směrem na Příbram. Krajina kolem překypovala zelení a nebe bez mraků bylo jasné a tyrkysové. Cesta se odvíjela v klidu a po rozpačitém ránu se Nikol zvedla nálada. V klimatizovaném SUV popíjela vychlazenou kolu, poslouchala muziku a hlasitě si u toho zpívala. Když před desátou minula Dobříš, cinkla jí v mobilu esemeska od sestry.

Doufám, že jsi už na cestě. Oběd bude přesně ve dvanáct. Upozorňuju, že čekat nebudeme.

Mrkla na hodinky. S přehledem stíhá. Okamžik uvažovala, jestli se namáhat s odpovědí. Sestřino apelování na dochvilnost hraničilo s neurózou. Obědvali přesně ve dvanáct, večeřeli v sedm a minutové zpoždění prakticky neexistovalo. Nikol hbitě naťukala strohou odpověď.

OK.

S informací, v kolik přesně dojede, se však nezdržovala.

V Sušici si udělala malou přestávku a pokračovala po silnici 196. Okolo ubíhala pole se zlátnoucím obilím. Zanedlouho se před ní začalo vykreslovat malebné panorama kopců a hor. Šumava. Dlouhé kilometry nekonečných lesů, které při pohledu z podhůří připomínají divoké vlnobití. Nikdo už dnes neví, proč jim tak lidé říkají. Jestli proto, že šumí, nebo snad proto, že ve staroslovanštině se lesu říkalo Šuma. Mimo turistická centra krajina dodnes zdařile předstírá, že se člověk ani nenachází v zalidněné střední Evropě. Po staletí se tu vzájemně obohacoval český a německý živel, a i přes komercializaci moderní doby zůstal příhraniční pás hor z velké části pustý. Pro většinu lidí oblíbené místo, kam se rádi vracejí na dovolenou. Pro Nikol domov. Před čtyřiadvaceti lety se tu narodila, strávila zde téměř celý život a zažila mnoho dobrých a šťastných věcí.

Asfaltka lemovaná alejí borovic se před ní vinula jako had. Na louce vpravo spatřila ve volném výběhu několik koní. Míjela vesničky a její zelený Range Rover se v záři slunce leskl jako chrobák. Pastviny a rozlehlé usedlosti vystřídaly zástupy smrků, které mezi sebe pouštěly slunce jen výjimečně. Úzká silnice se klikatila vzhůru.

Náhle se zpoza prudké zatáčky s burácením vyřítila dvojice čtyřkolek. Za řídítky mladíci v helmách a na sedadlech za nimi dívky. V rizikovém úseku nijak nezpomalily. Nikol sevřela volant a sjela k pravému pruhu, jak jen zatáčka dovolila. Myslela, že se nestihne vyhnout, a stiskla klakson. Když ji míjeli, bylo to o fous. Jedna z dívek na ni s úšklebkem zvedla prostředníček. Čtyřkolky s rachotem zmizely.

Nikol zakroutila hlavou. Vzpomněla si na dobu, kdy se chovala podobně debilním způsobem a popravdě to nebylo dávno. Telecí léta měla sice za sebou, ale co se týkalo hloupostí obecně, vyváděla je se zvláštní pravidelností dodnes.

Jakmile projela kolem vrchu Srní, stromy po stranách silnice jako mávnutím kouzelného proutku zmizely. Na jihu se rýsovaly půvabné svahy, z nichž vystupovaly skály. Vpravo se odkryl výhled na vesnici. Stříšky a střechy ve stromové zeleni. Za následující odbočkou stála cedule s důvěrně známým nápisem Vítá vás obec a pod tím výrazným písmem Jelení.

Pokaždé když sem Nikol přijela, poznávala důvěrně známá místa: potok, líně se vinoucí kolem modřínů, kam jako děti chodili s bráchou stavět hráz. Stará kaplička vedle silnice, kde vykouřila v dospívání první cigaretu. Benzínová pumpa Paseka, tradiční zastávka na nákup pití, když se s kamarádkami vracela z diskotéky. A zánovní lavička pod letitým dubem. Kdysi ji tam trochu neobratně, ale poprvé s otevřenými ústy, políbil Petr, první opravdový kluk v jejím životě.

Stáhla okénko a zhluboka vdechla svěží vůni přírody. Byly to fajn vzpomínky, nijak nezkalené tím, co přišlo potom.

Jelení byla nevelká obec, ale na zdejší poměry patřila k lidnatějším. V roce 2010 zde evidovali méně než sto obyvatel. Idylické místo, z něhož dýchá krásná atmosféra obrázků na pohlednicích. Povrchní fasáda, pod kterou se skrývaly méně hezké věci i události. Tak jak tomu bývá na venkově všude.

Rok založení Jelení nebyl znám, zakládací listina se nedochovala, ale předpokládaný vznik historici stanovili na přelom třináctého století. Několik zarostlých hald v blízkém okolí svědčilo o těžbě zlata a pro hornickou minulost hovořilo i pozlacené paroží. Dříve bylo součástí radnice, jak dosvědčovala dochovaná fotografie z roku 1911. Historie osídlení se však táhla do minulosti, o níž se dnes už mnoho neví. V nedalekém okolí byly objeveny důkazy svědčící o přítomnosti keltských kmenů. Většina lidí zná proslulý Obří hrad u Popelné. Dávné pozůstatky osídlení lze však najít na více místech Šumavy, a jedno bylo i nedaleko Jelení. Po staletí si místní nedovedli vysvětlit původ kamenného valu, který se rýsoval v kruhu na zalesněném kopci Černava. Tajemné kameny sem vždy lákaly archeology. Každoročně přicházeli také turisté i lovci záhad, kteří náruživě hledali důkazy mystérií a prahli po strašidelných historkách o divných úkazech.

Když Nikol přijížděla na křižovatku k centru vsi, ohlédla se doleva. Nechtěla to udělat, šlo o instinkt – podobně jako když člověk sleduje horor a ví, že přijde děsivá scéna. Nechce se dívat. Možná si zakryje oči, ale současně cítí nutkání vědět, co se stane, a tak se podívá malinkou škvírou mezi prsty. Často toho lituje. Alespoň Nikol to tak mívala.

Hotel Ticho.

Stál v dálce na kopci, zpola skrytý v tmavozeleném moři smrků, a zlověstně shlížel na ves. Zchátralá budova po ničivém požáru. Nevěděla proč, ale připadalo jí, že vypadá ještě ponuřeji než posledně. Místo, které v ní vyvolávalo nejhlubší odpor. V parném vedru se zdálo nemožné cítit mrazení na zátylku. Nesešlo na tom, jak moc doufala a kolikrát prosila, aby se ten pocit nevrátil. Byl tu. Pokaždé. A okamžitě v ní zadusil předchozí dobré rozpoložení.

Příliš pozdě si uvědomila, že přestala dávat pozor na silnici. V jednu chvíli bylo vše v pořádku, v další měla před sebou chodce. Vytřeštila oči a prudce dupla na brzdu. Pneumatiky na asfaltu zapištěly a auto zastavilo.

Byl to muž středních let, značně omšelého vzhledu.

„Krávo pitomá!“ rozkřikl se. „Kam, do prdele, čumíš!?“

Nikol zaskočeně civěla před sebe, protože se vyhnula nehodě jen o pouhé centimetry. Naznačila gesto omluvy, ale cizinec se z cesty neklidil.

Nad tmavýma očima se na ni mračilo rozježené obočí. Byl vysoký, robustní a budil dojem pobudy. Tváře měl zarostlé, vlasy na ustupujícím čele mastné a stažené do ležérního culíku. Odrbané džíny, letní košile a přes ni navlečená vojenská vesta s mnoha kapsami. Mnozí by nejspíš řekli, že už od pohledu působí podezřele, ale Nikol napadlo něco jiného – že vypadá ztrhaně, jako člověk zjizvený minulostí.

V ruce držel lahev piva, kterou praštil do kapoty auta. Rána byla tak silná, až tekutina vystříkla.

Nikol prudce vykoukla z okénka. „To si děláte srandu?!“

„Když neumíš řídit, nemáš sedat za volant!“ Znovu praštil do kapoty.

„Přestaňte!“

Neposlechl, místo toho uhodil lahví do předního světla.

„Mám na vás zavolat policii?!“

Chtěla vystoupit, jenže chlap byl očividně opilý a zatraceně veliký. Co hodláš dělat? Handrkovat se s nějakým blbcem? Obdobný incident nedávno viděla na záznamu z pražského metra. Buran okrádající asi padesátiletou ženu. Kabelku bránila jako lvice, a tak jí vrazil pěstí. Zlomil té chuděře nos. Když ležela na zemi, ještě do ní kopnul. Lidé, kteří stáli na perónu, jí přišli na pomoc, až když útočník zmizel. Ve velkém městě se to občas stalo. Tváře, které potkáte v ulicích, jsou bezejmenné a cizí. Některé vás zaujmou, ale většinu minete bez povšimnutí.

Nikol se konfliktům ze zásady vyhýbala a nevěřila, že by mohla mít v životě podobnou smůlu. Navíc Jelení není Praha. Znovu si vzpomněla na babičku, dnes už podruhé, a její svérázné jednání. Kdyby se tohle stalo jí, ten zmetek by už vystrašeně upaloval pryč. Ale Nikol nebyla jako babička, a tak sáhla pro mobil.

„Fáro máš nejmíň za mega, ale v palici nasráno!“ pokračoval chlap.

Její ignorace ho rozlítila ještě víc. „Slyšíš mě, ty krávo!?“

Výhružně mu ukázala telefon. Volám poldy, kreténe!

Znovu uhodil do auta, tentokrát zatnutou pěstí. Přiložila iPhone k uchu, ale současně dostala strach. Když se pohnul, zavřela okénko. Myslela, že se bude muset zamknout, ale cizinec se náhle zarazil. Výraz jeho tváře se změnil. Pořád vypadal nebezpečně, ale také zahloubaně. Podezírala ho, že má v plánu nějakou zákeřnost. Vzápětí se obrátil na patě a zamířil na chodník, jako by se nic z předchozího nestalo.

Chvíli na něj nechápavě hleděla. Kráčel pryč, jen se několikrát ohlédl. Nevěřícně zavrtěla hlavou. Dobře věděla, že má v sobě cosi zbabělého. Nerada si tu skutečnost připouštěla, ale byla to pravda. Povahový rys, na nějž nebyla ani v nejmenším hrdá.

„Idiot…,“ uzavřela nepříjemnou situaci a přeřadila.

V tu ránu něco příšerně prásklo! Leknutím sebou škubla. Na přední kapotě přistála lahev. Odrazila se a s křachnutím se rozbila na asfaltu. Ohlédla se. Muž couval s široce rozpřaženýma rukama.

„Góóól!“ křičel na celé kolo.

Nejraději by na něj zařvala všechna sprostá slova, která jí proletěla hlavou. Neudělala to. Satisfakce posledního „výpadu“ opilci stačila. Otočil se a kolébavým krokem zmizel za rohem nedalekého domu.

Až teď si všimla, že roztržka přitáhla pozornost. Od koloniálu na druhé straně ulice ji sledovalo několik místních seniorů a také skupinka turistů na kolech, která zastavila opodál.

Zajela s autem ke krajnici, vypnula motor a podrážděně vytrhla klíček ze zapalování. Při vystupování za sebou práskla dveřmi. Lahev si vybrala na kapotě svou daň. Nepoškrábala lak moc, ale přece.

Debil! Chvíli uvažovala, jestli zavolat policii. Nebyl jí povědomý, ale na podobné exoty člověk narazí v každé vsi. Jelení v tomhle směru nebylo jiné.

Lidé kolem přestávali mít o dění na křižovatce zájem. Divadlo, které narušilo rutinu líné soboty, skončilo. Nikol otevřela dveře, sáhla po kabelce a zamířila do koloniálu. Uvnitř bylo odporné vedro, protože neměli klimatizaci. Za kasou seděla žena středních let ve světlém tílku, které obepínalo její kypré tvary. Ani puštěný větrák nepomohl prodavačce od velikých skvrn v podpaží. Nebyla nalíčená, nezdobil ji žádný šperk a polodlouhé vlasy měla na temeni stažené obyčejnou gumičkou.

„Zdravím, paní Hartmanová,“ řekla Nikol.

„Ahoj, zlato. Viděla jsem to z okna. Jsi v pořádku?“

Přikývla a zvedla si sluneční brýle nad čelo.

„Určitě?“

Přilepila si na tvář lehký úsměv. Těžko říct, jestli byla ta grimasa přesvědčivá.

„Možná bys měla zavolat policajty. S tímhle grázlem jsou jen potíže.“

Povytáhla obočí. „Znáte ho?“

„Nějakej Kitner. Přistěhoval se před pár týdny do tý barabizny v lese hned za mostem. Jak ji vlastnili Rottovi.“

„Myslela jsem, že nebyla na prodej. Ségra měla ještě loni o ten pozemek zájem.“

„Taky že ne. Jen si to tam pronajal. Přistěhoval se sám. Neurvalej chlap. Sprostej jak kanál. Už tu měl pár potyček. Taky si otevíral pusu na paní Slanou a jejího syna. Věřila bys tomu? Chudák ženská se musí starat o postiženýho kluka, a ještě poslouchat řeči nějakýho debila? Myslím, že nebude trvat dlouho a naši chlapi mu daj po papule – a že by to potřeboval. Naštěstí do vsi nechodí často.“

„Jak to?“

„Většinou se toulá v lese. Vypadá, jako by tam trávil celý dny.“ Paní Hartmanová se naklonila blíž a ztišila hlas. „Myslím, že tam pytlačí.“

„To by si na něj hajný Telička už došlápl, ne?“

„Kdo ví. Manžel si dokonce všiml, že u sebe nosí pistoli. Řekl to poldům, aby si ho proklepli, jestli na ni má povolení.“

„A má?“

Přikývla. „Ale když takovej chlap nosí zbraň, dvakrát dobře se v jeho přítomnosti necítím. Příště se mu raději vyhni.“

Tak to je bez debat.

Prodavačka si ji zvědavě prohlédla. „Dlouho jsi tu nebyla… určitě je to už půlrok, ne? Přijela jsi na návštěvu?“

Očividně. Proč jinak? Přikývla.

„Vypadáš skvěle,“ řekla žena a pochválila jí šaty. „Tvou sestru tady člověk moc nevidí. Ani toho jejího opálenýho fešáka, ale babička se tu čas od času objeví. Jak se ti vůbec daří? Ty toho nikdy moc nenamluvíš. Člověk to z tebe musí tahat jak z chlupatý deky. To tvoje máma… ehm…“ Na moment se zarazila, jako by vypustila z pusy něco, co se nepatří. „Promiň.“

„To nic. Mám se fajn. Hodně práce. Studium. Však to znáte…“ Řečnický obrat. Paní Hartmanová mohla znát vysokoškolský způsob života leda z televize a knížek, které četla v práci za kasou. Snít znovu. Hořím pro tebe. Jiskření. Výčet těch ženských románů připadal Nikol nekonečný, stejně jako jejich barvité názvy.

„Slyšela jsi už o Marii?“ pravila prodavačka, snad aby zamluvila předchozí rozpaky.

„Marii?“

„Ledvinkové,“ upřesnila. „Před pár dny ji pokousal pes.“

„Fakt? Čí pes?“

„Tulák. Velkej rotvajler. Zranil ji na noze. Musela, chudák, do nemocnice. Pes utekl. Přijela odchytovka, ale nemohli ho najít, jako by se to zvíře propadlo do země.“

„Možná se zatoulal do lesa a něco se mu stalo.“

„Asi… ale je to zvláštní, co?“

Přisvědčila.

„A to nevíš všechno. Minulou neděli to vypadalo, že se všichni psi pomátli. Začali uprostřed noci štěkat a výt po celý vsi jako pominutí. Byli k neutišení a pár jich dokonce uteklo ze dvorků. Ráno je našli a odvedli domů, ale bylo to fakt hrozně divný.“

„Museli cítit lesní zvěř.“

„Jo… ale ještě jsem tu nezažila, aby vyšilovali tak moc.“

Prodavačka sice brebentila dál, ale Nikol ji už moc nevnímala. Místo navázání na konverzaci požádala o jedny růžové Vogue.

Žena se otočila k regálu s cigaretami. „A co ty, Nikol? Máš v Praze už nějakýho fešáka?“

„Vlastně ne.“

Prodavačka nevěřícně mlaskla. „Ale nepovídej, taková pěkná holka jako ty?“

Pokrčila rameny. „Většina jsou paka, co chtěj jen… však víte.“

Žena se pobaveně zasmála. „Neboj, však on se ten pravej objeví.“ Položila cigarety na pult a začala vypravovat o jakési svatbě ze sousední vsi. Nikol sklouzla očima k bílým fréziím, které byly úhledně naskládané v plastové váze vedle pultu.

„Ještě si vezmu tyhle,“ ukázala na kytky.

Zaplatila a rozloučila se. Venku strhla z krabičky celofán a zapálila si cigaretu. Nekouřila pravidelně. Většinou si dala jen pár kousků na párty, když měla něco upito, nebo když byla nervózní.

Zadumaně se dívala na své auto. Vzápětí její pozornost přitáhla nástěnka, která stála naproti obchodu. Prohlédla si ji spíš ze zvyku, než že by čekala, že objeví něco zajímavého. Nahoře stál velký nápis: VÍTE, CO SE U NÁS DĚJE? Pod sklem byly připnuté listy a inzeráty. Termín občanského sdružení. Nabídka moštování ovoce u rodiny Sýkorových. Rozloučení s jedním zesnulým starousedlíkem a nedávná akce v kostele: Den věrozvěstů Cyrila a Metoděje. Ve spodním rohu visel nenápadný papír. Rohy měl už zažloutlé a zčásti ho překrýval program vimperského kina.

Stálo na něm: JÁCHYM VYSKOČIL

Pohřešovaný

Následovaly osobní personálie. Vedle textu byla notně vybledlá fotka, z níž koukal asi desetiletý chlapec. Kulatý obličej, kudrnaté vlasy a úsměv na rtech. Obsah končil znakem Policie České republiky. List byl na nástěnce tak dlouho, že ho většina lidí už prakticky nevnímala. Jako by se stal smutnou, ale nedílnou součástí života.

Děti se v Čechách ztrácejí hodně. Ve městech častěji, ale většinu z nich se podaří nalézt, nebo se samy vrátí domů. Dlouhodobě pohřešovaných dětí je velice málo. Jáchym k nim bohužel patřil. Ztratil se nedaleko odtud před devíti lety, když se zatoulal rodičům při výletě. Nikol si pamatovala, že toho byly plné noviny i televize. Usilovně po něm pátrali dlouhé týdny, ale bez úspěchu.

Nikol si chvíli prohlížela jeho oči. Příšerný osud – ztratit takhle dítě. Nedozvědět se, kde je mu konec. Uhasila nedopalek a vrátila se myšlenkami k incidentu na křižovatce. Po krátkém zvážení se rozhodla, že na policii kašle.

Nebudu si přece kazit víkend.

Škrábanec na laku beztak nebyl moc vidět. Do značné míry šlo o výmluvy, ale hodila to za hlavu.

KAPITOLA II.

TI, CO ODEŠLI

Hřbitov v Jelení se nacházel na kopci kousek od malého kostelíka. Nikol kráčela vstříc tepané bráně s nápisem: Co jste vy, byli jsme i my; co jsme my, budete i vy. Na nedaleké cihlové zídce si hověla vypasená kočka a líně si olizovala tlapky.

Hřbitov nebyl veliký, zato pompézní, alespoň co se týkalo náhrobků. Důležitá vizitka pozůstalých. Čím okázalejší a udržovanější, tím lepší. Náhrobek Nikoliny rodiny se v rámci pozemku nacházel na prosluněném místě. Byl mezi všemi největší, vytesaný z tmavého mramoru protkaného zlatým žilkováním. Žádný kříž, jen několik motivů holubic. Nad pamětní deskou stála krásná socha anděla, který držel velký věnec růží. Pod postavou se psalo: RODINA NYKLOVA. Ještě níž byl citát: Ptáme se zas a znovu, když přicházíme k tomuto hrobu. Proč Vaše srdce musela přestat bít, vždyť měla ještě pro koho žít. Spěte sladce.

Levá část desky byla věnována starším generacím rodiny. Jejich tváře se dívaly z mramoru jako věčná mementa. Nikol stočila oči k vyobrazení ženy, které bylo mezi všemi nejnovější. Zesnulá měla půvabný obličej, usměvavé rty a pod krátkým obočím výrazné oči.

Když Nikol položila frézie na hrob, řasy se jí zachvěly.

Chybíš mi…

Mnozí považovali Hanu Nyklovou za ženu s ostrými lokty. Svérázností byla známá, a když tu a tam vybouchla, bylo nejrozumnější klidit se jí z cesty. Nikol si ale při vzpomínkách na mámu nejčastěji vybavovala laskavost. Stále nemohla pochopit, jak nečekaně je opustila.

Vše, co Jelení vědělo o vládních krizích, neštěstích a tragédiích, pocházelo většinou z televize. Někteří lidé zde hodně pili, rutinou byly manželské hádky a jednou za čas došlo ke rvačce. Shrnuto podtrženo: nic zajímavého. Kromě tragédie v Hotelu Ticho.

Nikol vzpomínala, že zrovna hrála s kámoškou tenis a skóre bylo vyrovnané. Když jí zazvonil telefon, zjistila, že volá ségra. Měla rozechvělý hlas. Řekla jí, že v hotelu došlo k nehodě. Někdo už volal hasiče i sanitku.

„Jsem na cestě, ale musíš hned přijet!“

Sezóna ještě nepropukla a hotel byl téměř prázdný. Rodiče ho jako každý měsíc v té době připravovali na brzký nápor turistů. Většinu personálu se podařilo z budovy dostat včas, ale v patře zůstalo uvězněno několik lidí.

Cestu k hotelu si dnes už nevybavovala. Jen ten černý sloup kouře, viditelný na kilometry daleko. Když dorazila na místo, spatřila hlouček lidí. Prodrala se dovnitř a uviděla bráchu. Klečel na zemi a v náruči držel tátu. Jejich šaty byli špinavé od sazí. Táta měl vážné popáleniny. Nikol k nim přispěchala a chytila ho za ruku.

„Tati! Slyšíš mě?!“ Byl napůl v bezvědomí.

Když upřela pohled na bratra, z dálky se už blížily sirény.

„Kde je máma, Roberte?!“

Neodpověděl.

Popadla ho a prudce s ním zatřásla. „KDE JE MÁMA?!“

Zíral na ni a po tvářích mu tekly slzy. Pamatovala si, jak se jí bolestivě sevřelo hrdlo; a jak bezděčně vzhlédla k plamenům, zatímco se svět rozmlžil v kaleidoskopu pláče.

Konečná bilance byla navzdory rychlému zásahu hasičů strašlivá. Miliónové škody. Osm zraněných, dva těžce a jedna oběť na životě. Hana Nyklová.

Robert byl po události v šoku a babičce celý den tekly slzy, jako by trpěla prudkým zánětem spojivek. Jen Andrea si zachovala duchapřítomnost a vyřizovala s policií vše potřebné. Nikol se snažila být sestře k ruce, ale za moc nestála. Dny, které následovaly poté, i samotný pohřeb, byly nejhorší. Několikrát ji v tom týdnu přepadl záchvat pláče. Pamatovala si na polštář, který svírala úzkostí, i na to, jak proklínala svět za jeho nespravedlnost. Dnes jí zármutek přepadal jen výjimečně. Už pro mámu nebrečela, ale když se žal občas vrátil, byl v jejím nitru stejně hluboký jako dřív.

Později vyšlo najevo, že neštěstí způsobila lidská nedbalost. Otevřený oheň v krbu, se kterým se neopatrně zacházelo. V budově od tragédie nikdo nepřebýval. Zůstala poničená a prázdná. Hotel Ticho. Měli by ho přejmenovat na Hotel Smrt, napadala ji občas cynická úvaha.

Obrátila oči na anděla, který jí vracel mlčenlivý pohled. Chvíli si ho smutně prohlížela, ale pak si všimla něčeho zvláštního. Mezi kamenným věncem květin a sochou byla malá škvíra. Něco tam uvízlo, předmět ne větší než pěst. Šlo o figurku. Byla uvnitř zaklíněná, ale dostala ji ven.

Velikostí se vešla do dlaně a byla vyřezaná ze dřeva. Neforemné údy trčely z těla do tvaru písmene X. Halila ji špinavá látka a kapradiny připevněné provázkem. Z hlavy špalíkového tvaru trčely drátky jako rozježené vlasy ve dvou trsech. Rysy obličeje nebyly patrné, až na ústa ve zlověstném výkřiku. Předmět byl špinavý od zaschlého bláta a nesl namalovaný symbol. Několik šikmých čar v kruhu.

Nikol nakrčila nos. Figurka hnilobně páchla, ale nešlo o smrad starého masa. Připomněl jí výlety kolem zdejšího močálu.

Kde se to tu vzalo? Její myšlenky se obrátily k pohanskému místu na Černavě. K velkým balvanům pokrytým mechem, které tam ležely od nepaměti.

Badatelé předpokládali, že v případě Černavy nešlo o opevnění, ale o posvátné místo. Ve vnitřním areálu kamenných valů se nenašly obvyklé archeologické nálezy: střepiny nádob, kovových či skleněných předmětů, ale zato mnoho kostí. Interpretace se opírala o zprávu Gaia Julia Caesara v Zápiscích o válce galské. Potvrzovala, že kněží Keltů, druidové, v určitou roční dobu prováděli posvátné oběti. Dary bohům se přinášely v noci za úplňku a obětováni byli kromě zvířat dokonce i lidé.

Pokud nějaký turista naslouchal v místní hospodě starousedlíkům, zpravidla slyšel jalové tlachy jako kdekoli jinde. Kritiku politiky a stížnosti na rostoucí ceny potravin. Stočil-li však dotyčný hovor k Černavě, místní s obzvláštním zalíbením přežvykovali všemožné detaily a občas tajuplně naznačovali, že tam straší. I dnes se ke kopci vázaly divné příběhy. Při návštěvě obětiště v nočních hodinách někteří lidé dosvědčovali, že slyšeli z lesa hrozivý nářek zvířat. Něco se dokonce říkalo o černých mších, které o slunovratu každoročně provádí mládež. Nikol věděla, že když to místo navštívíte osobně, jsou podobné příběhy méně divoké. Mrazivé kouzlo se však Černavě upřít nedalo, obzvlášť po setmění.

Nikol si figurku zamyšleně prohlížela. Pak rozpačitě zvedla oči. Měla pocit, že ji někdo sleduje. Překvapeně se rozhlédla. Nikde nikdo. Hřbitov byl prázdný. Ale cizí oči na sobě vnímala dál. Do hlavy se jí vetřela praštěná úvaha. Že by se na mě díval ten strašák z bažin? Netušila, jak ji to slovní spojení napadlo.

Vždyť ani nemá oči. Jsi jen rozrušená kvůli tomu debilovi na silnici. Navzdory logickému argumentu znepokojivý pocit sílil. Jako by z figurky vycházela neviditelná aura, mrtvolná a nebezpečná. Zahoď to. Chtěla to udělat, ale přistihla se, že svírá předmět stále pevněji. Pusť to! Prostě uvolni prsty a nech to spadnout na zem.

S údivem zjistila, že se jí začíná chvět ruka.

Není to živá věc. Nemůže být… Proč nad tou myšlenkou vůbec uvažuješ?!

V hlavě jí začalo bzučet. Jako křídla mraku much. Zdálo se, že se okolní svět rozpouští. Modré nebe zešedlo. Hřbitov i věž kostela se ztratily v dlouhých stínech. Najednou byla jen ona a strašák z bažin. Vím, že na mě civí. Tohle se mi nezdá. Hukot v hlavě sílil. Věděla, že by měla oči odtrhnout a tu věc zahodit, ale nešlo to. Nějaká síla mocnější než vůle zaplnila místa v rozumu. Ruka se jí třásla stále silněji. Začala se propadat do havraní černi.

Zmocnila se jí panika. Padala stále hlouběji do cizokrajné prázdnoty, o níž věděla jediné – že ji nechce poznat.

Vzápětí uslyšela silný kovový zvuk. Ding! Dong! Ding! Dong!

Zamžourala očima jako vytržena z transu. Na věži kostela vyzváněl zvon. Upustila figurku a potácivě couvla. Nechápala, co se stalo. Jako by svět polil inkoust a teprve teď se všemu vrátily barvy. Vzduch opět voněl létem a na kůži vnímala sluneční teplo. Slyšela i projíždějící auta dole pod kopcem.

Chvíli ji přemáhala malátnost a pociťovala křeče v břiše. Hrudník měla stažený. Podívala se na předmět v trávě. Strašák na ni otevíral chřtán, jako by ji chtěl spolknout. Naštvaně do něj kopla. Figurka odletěla stranou a skončila pod keřem.

Několikrát se zhluboka nadechla, aby dostala nevolnost pod kontrolu a zamířila k autu. Uvnitř vozu si pečlivě otřela navlhčeným kapesníkem dlaň, kterou se figurky dotkla.

Brní mi prsty, nebo se mi to zdá? Podívala se do zrcátka. Překvapilo ji, jak bledě vypadá. Napila se vody a promnula si oči. Prostě se mi udělalo zle, a to je celé.

Zkontrolovala hodinky. Bylo dvanáct. Ježiši! Úplně ztratila pojem o čase. Dorazí k sestře pozdě. Vložila klíč do zapalování a nastartovala.

Když sjížděla po cestě, zaregistrovala hluk. Povyk měli na svědomí teenageři, kteří se hlasitě řehtali a vykřikovali něco sprostého. Byly to tři zhruba patnáctileté holky na kolečkových bruslích. Nikol sešlápla brzdu.

Děvčata jezdila kolem mladého muže a polévala ho vodou z plastových lahví. Chlapík měl ruce zvednuté v obraně a koktavě se jim snažil něco vysvětlit. Holky ho neposlouchaly, jen se zvonivě smály. Byl to Ondřej Slaný, místní prosťáček.

Nikol zvažovala, jestli zasáhnout. Cítila se pod psa a do konfrontace se jí vůbec nechtělo. Když však viděla, že dívky nepřestávají, vystoupila.

„Co si myslíte, že děláte?!“

Dívky se překvapeně ohlédly. Škodolibé veselí vzalo za své. Nachytala je v situaci, která by se špatně vysvětlovala rodičům, a moc dobře to věděly.

„Nic se nestalo,“ ušklíbla se štíhlá blondýnka ve sportovním oblečení. „Jen tak blbneme.“

„Vážně?“ opáčila Nikol tvrdě. „Tak běžte blbnout někam jinam.“

„A proč?“ odsekla blondýnka. „Nám je tu fajn, a navíc si to zasloužil.“

Vůdčí kvočna.

„Zasloužil?“

„Viděly jsme, jak týrá kočku!“

Nikol věnovala Ondrovi překvapený pohled. Hrbil záda jako ustrašený pes a pohled upíral na špičky bot.

„Je to úchyl!“ zvolala dívka.

„Takový slova používat nebudeš!“

„Co je ti vůbec po tom? Jsi do něj zabouchnutá, nebo co?“

Ostatní holky se zahihňaly.

„Jestli se dál hodláte chovat jako krávy, budete mít fakt problém.“

Nikol myslela, že arogantní výstup Kvočny bude pokračovat, aby neztratila před ostatními tvář, ale jiné děvče varovně syklo: „Hej Báro… to je Nyklová.“

„Nyklová?“

„Ta nejmladší.“

„Vím, kdo to je,“ odsekla Kvočna dopáleně. „Místní princeznička, co? Vrátila ses na zámek ke svým lokajům?“

Nikol ztvrdl výraz. „Doporučuju ti, aby sis teď dala zatraceně velkej pozor, co dalšího plácneš. Rozumíš? Moje trpělivost došla.“ Samotnou ji překvapilo, jak drsně zní. Do podobných střetů se nepouštěla, ale teď v sobě pocítila bojovnost. Asi jako když člověk brání mladšího sourozence, nebo dobrého kamaráda. V takové chvíli jde vše ostatní stranou.

Varovný tón zafungoval. Kvočna se defenzivně stáhla a hledala podporu u kámošek. Když zjistila, že se jí žádné nedostane, složila zbraně.

„Pojďte. Vypadneme,“ řekla ostatním a rozjela se na bruslích přímo proti Nikol.

Na kratičký moment to vypadalo, že do ní strčí, ale těsně se vyhnula.

„Bitch!“ štěkla a ujížděla dál.

Ostatní slepice ji následovaly.

Nikol je naštvaně sledovala, dokud nenabraly tempo po cestě mezi stromovou alejí.

Obrátila se k Ondřejovi.

Táhlo mu na pětatřicet, ale člověk by mu hádal méně. Vyznačoval se hubenou postavou a sklonem hrbit se. Měl na sobě rozdrbané sportovní boty, pomačkané kraťasy a pracovní rukavice. Nejvíc ale upoutávala pozornost jeho cyklistická helma barvy vlčího máku. Nosil ji téměř pořád, nejen na kole, a Nikol občas přemýšlela, jestli s ní snad i nespí. Aby se zorientoval ve složité struktuře lidské společnosti, potřeboval pomoc druhých, ale v jádru byl hodný. Pro tenhle svět možná až moc.

„Jsi v pořádku, Ondro?“

„J-jo…“

Dřepl si k ledvince, která ležela na zemi. Byla otevřená a věci z ní vysypané kolem. Ondřej je začal skládat dovnitř. Kuriózní sbírka: plastová figurka vojáčka, několik odznáčků se zvířecími obrázky, malinká mušketa z cínu, černý kamínek s nějakou značkou, krabička lentilek, plastové bludiště s kuličkou, chromově azurový brouk zalitý v pryskyřici a další drobnosti. Nikol napadlo srovnání se skříňkou, kam si jako malá ukládala věci, které pro ni byly nejcennější. Měla podobu růžového sejfu se zlatým klíčkem, který si schovávala pod polštář. Marně vzpomínala, co všechno v ní bylo ukryté.

Dřepla si a chtěla mu pomoct.

Naježil se. „Moje… moje!“

Stáhla se. Jasný… hlavně klídek.

Když byl hotov a ledvinku si připnul, nespouštěla z něj zrak. Za silnými brýlemi ji pozorovaly světlemodré oči. Znala ho dobře. Navzdory rozdílnému věku si spolu v dětství hrávali. Ale jak rostla, Ondřejův prostý přístup jí byl stále cizejší. Babička se přátelila s jeho rodiči a Ondra jí občas vypomáhal na zahradě. Dávala mu za to hodně slušné peníze. Paní Slané to nepřipadalo správné, ale babička byla v tomhle ohledu neoblomná.

„Co se stalo, Ondro?“ zeptala se.

„Měl jsem žízeň.“

„Žízeň?“

„Nabídly mi vodu, tak jsem řekl, že si dám… pak ji na mě začaly stříkat.“

Jasně… Znovu na ty nány dostala vztek. „Už jsou pryč. Je to v pohodě, ano?“

Chtěla mu položit ruku na rameno, ale zarazila se. Neměl dotyk lidí rád. Ani těch, které znal.

„Víš, kdo jsem, že jo?“ nadhodila vstřícnější tón.

„Nikča.“

Usmála se a pohlédla na opodál stojící kolo s vozíkem. Byl naskladněn zahradním nářadím. Jeho máma mu u místní fary sehnala práci. Staral se o hřbitov a také o úklid kostela. Přidělenou činnost obvykle zvládal samostatně. Obyčejně tu bylo málo lidí a Ondřej tvrdil, že práci venku má moc rád.

„Otravují tě ty holky často?“

Zavrtěl hlavou.

„Určitě?“

„Neznám je.“

„Dobrá. Kdyby se tu ještě někdy objevily a ubližovaly ti, řekl bys mi to, že jo?“

Zdráhavě přikývl.

„Jestli máš žízeň, mám v autě nějakou vodu,“ navrhla.

Váhal.

Ukázala k SUV. „Támhle. Tak pojď,“ pobídla ho úsměvem.

Když se dostali k autu, dala mu zavřenou lahev neperlivé minerálky. Chvíli zápasil s víčkem a pak do sebe vyklopil dobrou půlku litrového obsahu. Přemýšlela nad tím, co holky říkaly. „Viděly jsme, jak týrá kočku.“ Ondřej se vždy choval ohleduplně a citlivě. Pamatovala, že pokud bral do rukou byť jen obyčejného broučka, dělal to s nápadnou jemností.

„Co to mělo být s tou kočkou?“

Nesměle se zarděl.

„Ty holky tvrdily, že jsi nějaké ubližoval.“

„Tak to není,“ opáčil sklíčeně.

„Neboj. Já to mámě nepovím. Jen chci vědět, co se stalo.“

„Chodí sem. Na hřbitov.“

„Ta kočka?“

„Není to kočka. Jen tak vypadá. Pod tím pěkným kožíškem bylo něco… jiného.“

Zvedla obočí. „Co tím myslíš?“

„Něco, co chtělo jako kočka vypadat. Oblíklo si to její podobu. Sedne si na sloup támhle u brány a zírá na mě. Pořád zírá a zírá. Je to k nesnesení! Jako by… jako by…,“ hledal správná slova, ale nenašel je. „Vím, že je zlá!“ řekl místo toho. „Chtěla mi ublížit!“

„Dobře,“ odtušila mírně, aby ho uklidnila. „Takže jsi ji chtěl zahnat, aby na tebe nezírala?“

Zahanbeně se podíval na špičky bot. „Vzal jsem kámen.“

Povzdechla si. Kdo ví, co se mu honilo hlavou. Podle Ondřejovy mámy neznali jeho správnou diagnózu ani doktoři. Kromě nízké inteligence byl jednu dobu v podezření na poruchu autistického spektra, mluvili také o bipolární poruše a dalších věcech. Asi měl špatnou chvíli.

Zeptala se, jestli je vše doma v pořádku. Řekl, že ano. A tak ho požádala, aby už víckrát po zvířatech nic neházel. Argumentoval, že to nedělá. Nikdy. Ale tohle nebyla kočka.

Uzavřela to prosbou, aby to nedělal alespoň kvůli ní, že by byla smutná. Nabyla dojmu, že to zapůsobilo lépe a možná si to i vzal k srdci.

„Pověz mi…,“ navázala pak, „… neviděl jsi tady dneska někoho zvláštního? Mohlo to být klidně i před chvílí.“

„Kde?“

„Na hřbitově. U hrobu, kde spí moje maminka.“

Obrátil se směrem ke kostelu. „Tady na hřbitově?“

Trpělivě přikývla.

„Viděl jsem tu kočku.“

Bože… paní Slaná má opravdu nervy ze železa. „Myslím člověka.“

Nechápavě na ni civěl.

„Třeba někoho cizího. Někoho, koho neznáš.“

Stáhl čelo jako malé dítě, které nad něčím usilovně přemýšlí. „Já… nevím.“

„To neva.“ Beztak šlo o výstřel naslepo. „No nic, já budu muset jet, Ondro. Mám zpoždění.“

Chtěl jí vodu vrátit.

„Nech si ji a nezapomeň, co jsem říkala. Žádné kočce už neubližuj, ano?“

„To nebyla kočka,“ zahuhlal, ale tak tiše, že mu nebylo skoro rozumět.

Nikol to vzdala a rozloučila se.

KAPITOLA III.

DOMOV

Sídlo rodiny Nyklových stálo stranou vesnice a příjezdová cesta k němu vedla mírně stoupající alejí. Za ní se rozkládala patrová luxusní vila, v níž se tradiční vesnická architektura snoubila s moderním stylem. Odrážela příběh dvou výjimečných lidí, kteří za mlada procestovali celý svět, aby nakonec našli štěstí opět v rodné krajině. Za domem se nacházela obrovská zahrada s altánem. Nechyběl přepychový bazén ani tenisový kurt.

Za bránou Nikol přejela dřevěný most, pod nímž protékal potůček. Štěrková cesta ji zavedla k prostranství s precizně zastřiženými záhony pestrobarevných květin. Krom řady luxusních aut spatřila na parkovišti terénní motorku. Stál u ní nějaký mladík.

Když zaparkovala, vykročil k jejímu vozu. Odhadem byl o několik let starší než ona. Sotva vystoupila, s úsměvem k ní natáhl ruku.

„Vy budete Nikol.“

Přijala ji, ačkoli si ho nedokázala zařadit. Na zahradníka nebyl správně oblečený. Měl hranatý, ale pěkný obličej, na hlavě čupřinu blond vlasů s ostrým střihem po stranách. Výraznou bradu mu zdobilo několikadenní strniště. Představil se jako David Lukeš.

„Promiňte, neuvědomila jsem si… Vy jste náš nový pečovatel.“

„Nevím, jestli bych řekl nový, ale ano.“

Vzhledem ji krapet zmátl. Do škatulky zdravotního bratra by ho nezařadila. Byl vysoký, se sportovní postavou, širokými rameny a vypracovanýma rukama. Na sobě měl lehké plátěné kalhoty a světlou kostkovanou košili s krátkými rukávy. Paže mu zdobilo černé tetování, které se táhlo od loktů až po bicepsy.

„Když jsem tu byla naposled, o tátu se starala paní Klásková, ale Andrea se mi o vás zmínila. Jak se mu vede?“

„Vašemu otci? Má jeden z lepších dnů. Určitě vás moc rád uvidí.“

Jo… určitě…, pomyslela si trpce, ale přiměla se k úsměvu.

Prohlížel si ji, jako by přemýšlel, kam ji zařadit. Nikol nenosila žádné zjevné odznaky, jež byly mezi studenty běžným prostředkem, jak demonstrovat své hodnoty. Nic, čím by dala najevo, co má ráda, nebo co jí naopak vadí. Byla feministka, vegetariánka, liberálka? Zastánce environmentalismu nebo práv zvířat? Politicky či společensky aktivní? Ty otazníky jí vyhovovaly.

„Jste v pohodě?“ zeptal se.

„Cože?“

„Já jen, že vypadáte… trochu bledě.“

Nenapadlo ji, že by to na ní ještě mohlo být vidět. Od jízdy autem se cítila dobře.

„Žaludek.“ Lež jako věž, ale zněla přesvědčivě.

„Můžu pro něco skočit nahoru. V lékárničce mám Iberogast, nebo…“

„Dík, to bude v poho. Asi jsem jen snědla něco špatnýho.“

Zahleděla se na terénní motorku. Yamaha sytě oranžové barvy. Už od pohledu stará a levná. Ležel u ní otevřený kufr s nářadím.

„Má problém se startérem,“ řekl, jako by se zeptala. „Jezdím na ní roky, ale popravdě motorům moc nerozumím.“

„Zeptejte se Javiera. Vyzná se.“

„Já vím, ale nepřipadá mi to…“ Vypadal, že hledá správné slovo.

„Patřičný?“

„Jo… asi.“

Jeho nejistota prozradila jistou míru sociální neobratnosti. Působil jinak, než na co by jej tipovala. U kluků podobného ražení si zvykla na přímočarost, okázalé sebevědomí a silné ego. David Lukeš působil skromně, bez přetvářek a rádoby póz.

„Můžu se Javiera zeptat, jestli chcete.“

Nabídka zůstala viset ve vzduchu bez odpovědi. Poznala však, že by pomoc ocenil, proto si to uložila do paměti.

„Váš táta je už po jídle a odpočívá,“ informoval ji. „Dejte mu tak hodinku, než za ním půjdete. Andrea a Javier obědvají v zahradě za domem.“

„Fajn. Díky, Davide.“

V tu ránu se objevila dvojice vlčáků, která se se štěkotem přiřítila ze zahrady. Radostně se na Nikol vrhli. Se smíchem je začala hladit a drbat. Olizovali jí ruce i tvář a nadšeně přitom vrtěli ocasy. Sandy a Bella. Rodinní miláčci.

„Koukám, že jste oblíbená.“

„Protože poznají dobrého člověka. Viďte, vy uličníci!“

Když si s vlčáky dostatečně pohrála a zamířila do domu, divný zážitek ze hřbitova se jí úplně vykouřil z hlavy.

*

Interiér domu vynikal krásou rustikálních trámů v jednolité barvě. Přírodní dřevo i drahý kov doplňovalo sklo a designová keramika. Vstupní hala byla prosvětlená, honosná a do horního patra z ní mířilo široké schodiště.

Pokračovala chodbou, kde visely fotky rodičů. Většina památečních snímků připomínala jejich cesty po světě. Byli na Floridě, v Thajsku, Dubaji i Tokiu. Všude jim to spolu moc slušelo. Táta byl pohledný mužský se stříbrem prokvetlými vlasy a máma vitální žena s tmavýma očima. Cestování zbožňovali a ani po mnoha letech společného manželství se z jejich vztahu nevytratila jiskra.

„Něco mě zdrželo na cestě –“