Přeložila Magdaléna Stárková

THIS WOVEN KINGDOM

Copyright © 2022 by Tahereh Mafi

Ornamentation by Anna Poguliaeva / Shutterstock

All rights reserved.

Translation © Magdaléna Stárková, 2024

ISBN 978-80-284-0378-2

Obsah

- Jedna

- Dvě

- Tři

- Čtyři

- Pět

- Šest

- Sedm

- Osm

- Devět

- Deset

- Jedenáct

- Dvanáct

- Třináct

- Čtrnáct

- Patnáct

- Šestnáct

- Sedmnáct

- Osmnáct

- Devatenáct

- Dvacet

- Dvacet jedna

- Dvacet dva

- Dvacet tři

- Dvacet čtyři

- Dvacet pět

- Dvacet šest

- Dvacet sedm

- Dvacet osm

- Dvacet devět

- Třicet

- Třicet jedna

- Třicet dva

- Třicet tři

- Třicet čtyři

- Třicet pět

- Třicet šest

- Třicet sedm

- Třicet osm

- Třicet devět

- Čtyřicet

Pro Ransoma

Ať se na světě kam chci podívám,

jenom křivdu a bezpráví uhlídám.

Darebáku patří světská sláva,

lid jeho činům požehnání dává.

A jiný, dobrák od kosti,

zajde v chudobě a starosti.

Celý ten svět, zlo s povolenou opratí,

je jako příběh – hned se vytratí…

ABÚ-L-KÁSIM MANSÚR IBN HASAN FIRDAUSÍ,

KNIHA KRÁLŮ

JEDNA

ALÍZÉ SEDĚLA JAKO OBVYKLE SCHOULENÁ U KRBU a za svitu hvězd a ohně dělala steh za stehem. Na kůži i sukních se jí usadily nepravidelné šmouhy od sazí: skvrny na tvářích, trocha prachu zatemňující místo nad jedním okem. Zdálo se však, že si toho ani nevšimla.

Byla jí zima. Ne, to je slabé slovo. Mrzla.

Často si přála, aby její tělo mělo někde uprostřed hrudníku dvířka na panty, která by prostě otevřela, naplnila prázdnotu uvnitř nejdřív uhlím, potom petrolejem a škrtla sirkou.

Jenže – bohužel.

Vykasala si sukně a přisedla si opatrně blíž k ohni, jen tak, aby nezničila šaty, které ještě stále dlužila nemanželské dceři lodžanského velvyslance. Ten složitý, třpytivý kousek byl tento měsíc její jedinou zakázkou, ale Alízé tajně doufala, že jí pomůže přičarovat nové klienty, protože takové módní zakázky bývaly přímým důsledkem závisti, která se mohla zrodit jen někde na bále u prostřeného stolu. Dokud v království vládl mír, dalo se očekávat, že královská elita – jak z manželských svazků, tak nemanželská – bude dál pořádat večírky a vytvářet dluhy… A Alízé vždycky najde způsob, jak jí z vyšívaných kapes vytáhnout nějaký ten peníz.

Otřásla se tak prudce, že skoro vynechala steh a málem spadla do ohně. Když byla ještě batole, dala se do ní jednou taková zima, že si schválně vlezla přímo do plápolajícího krbu. Samozřejmě ji nenapadlo, že by ji plameny mohly strávit. Byla jen malé dítě hledající instinktivně trochu tepla. Alízé nemohla tušit, jak ojedinělé je její trápení, protože mráz, který jí narůstal v těle, byl tak vzácný, že se odlišovala i od ostatních svého rodu, kteří už tak byli ve společnosti považováni za podivíny.

Jaký zázrak, že oheň tehdy strávil jen její šaty a zaplnil skromný domek černým kouřem, který Alízé štípal do očí. Následoval výkřik, který dal holčičce jasně na srozuměnou, že její plán nevyjde. Rozzlobená na tělo, které se ne a ne ohřát, ronila ledové slzy, zatímco ji matka tahala ven z plamenů. Sama si u toho popálila ruce a přišla k jizvám, které pak Alízé celá léta se zaujetím zkoumala.

„Podívej na ty oči,“ řekla uplakaná matka svému manželovi, sotva k nim přispěchal, znepokojen jejím křikem. „Vidíš, co se jí stalo? Za to nás zabijou…“

Alízé si promnula víčka a zakašlala.

Tehdy samozřejmě byla příliš malá na to, aby si zapamatovala, co přesně tehdy říkali. Nepochybovala, že její vzpomínky jsou vlastně jen dlouho opakovaným příběhem rodičů, který se jí tak vryl do hlavy, že teď skoro slyšela matčina hlas.

Polkla.

V krku se jí usadily saze. Prsty ztratily cit.

Vyčerpaně vydechla svoje starosti do krbu, čímž zvedla z jeho podlahy další černý prašný obláček.

Znovu zakašlala – tentokrát tak silně, že se u toho omylem bodla do malíčku. S neobyčejným klidem snášela bolest, zatímco si opatrně vytahovala jehlu z kůže a zkoumala čerstvou ránu.

Byla hluboká.

Pomalu, prst po prstu, sevřela látku šatů, které ještě pořád přidržovala v dlani, a nejjemnějším hedvábím zastavila krvácení. Za pár okamžiků, během nichž zírala – dnes v noci snad už pošestnácté – tupě někam do komína, šaty pustila, zuby ukousla nit a hodila ten drahokamy pošitý model na nedalekou židli.

Nemusela si ničeho bát. Dobře věděla, že její krev žádné skvrny nezanechá. Přesto to byla dobrá výmluva toho pro dnešek nechat a šaty na chvilku odložit. Teď se na ně dívala, jak tam visely se zhrouceným živůtkem nad nadýchanými sukněmi a připomínaly unavené dítě, které usnulo v sedě na židli. Hedvábí padalo dolů kolem dřevěných židlí a korálky odrážely světlo. Vánek zalomcoval špatně zavřenou okenní tabulkou a jediná svíčka zhasla. S jejím plamenem zmizelo i veškeré Alízino pracovní soustředění. Šaty klouzaly dál po židli. Jeden těžký rukáv se zašustěním povolil a jeho manžeta se otřela o umouněnou zem.

Alízé si povzdechla.

Tyhle šaty – jako všechny ostatní – měly do krásy daleko. Jejich návrh jí připadal banální a střih zase jen ucházející. Snila o tom, že jednou popustí uzdu svojí fantazii a nechá ruce bez váhání tvořit, jenže plamen její představivosti vždycky uhasila nutnost se uživit.

Bylo to teprve za života její babičky, kdy začala platit Ohnivá dohoda – neslýchaná mírová smlouva, která poprvé za bezmála tisíc let Džinům a lidem umožnila se volně stýkat. I když se obě skupiny na pohled podobaly jako vejce vejci, těla Džinů vznikla z ohně, který jim daroval jisté fyzické výhody, zatímco lidská těla ze zeminy a vody nesla už navždy nálepku Hlína. Džinové souhlasili s ustanovením Ohnivé dohody s s jistou úlevou, protože se obě plemena už celou věčnost zmítala v nekonečném krveprolití, a i když jejich nepřátelství nikdy nezaniklo, všechny to zbytečné umírání nakonec unavilo.

Ulice pozlatilo tekuté slunce, aby uvítalo novou éru vratkého míru, a vlajka i platidla říše dostaly novou podobu. Každý královský článek byl opatřen maximou nové doby:

AVRO

Ať vládne rovnost

Rovnost, jak se ukázalo, ovšem znamenala, že se Džinové museli snížit k lidské slabosti a za každých okolností potlačovat svoje vrozené schopnosti: sílu, rychlost a vůlí ovládanou neviditelnost, kterou jim jejich původ vtiskl do těla. Museli se s okamžitou platností vzdát toho, co král prohlásil za „nadpřirozené jednání“, jinak by je čekala jistá smrt. Jenže Hlína, která se tak odhalila jako plémě nejistých bytostí, se nikdy nezdráhala obvinit Džiny z podvodu nehledě na okolnosti. Alízé ještě slyšela jejich křik a burácení nepokojů v ulicích…

Teď si ale měřila ty nudné, průměrné šaty.

Vždycky se snažila nenavrhovat příliš luxusní modely, protože jakákoli vynikající práce by na její hlavu hned přivolala jen přísnější a podezíravější zkoumání. Stačilo málo, aby ji někdo nařkl z nadpřirozených kousků.

Jen jednou, když ji hnala touha si vydělat na slušné živobytí, se rozhodla udělat na zákazníka dojem nejen pouhým stylem, ale i řemeslným umem. Nejen, že odvedla práci o mnoho řádů kvalitnější, než jaká by se od ní jako místní švadleny očekávala, ale zvládla ty elegantní dopolední šaty ušít za čtvrtinu času a polovinu obvyklé ceny.

Kontrola ji poslala rovnou na šibenici.

Úřadům ji ovšem neudal spokojený zákazník, ale závistivá konkurence. Jen zázrakem se jí podařilo uniknout osudu a uprchnout biřicům, kteří ji chtěli uprostřed noci odvléct, ze známého venkova, kde vyrostla, do anonymity města v naději, že se tam ztratí v davu.

Teď by snad tu zátěž mohla odhodit, ale Alízé měla spoustu dobrých důvodů, proč se držet ve stínu. Tím hlavním byla skutečnost, že její rodiče pro její přežití obětovali svoje vlastní životy. Jakákoli lehkomyslnost by všechny jejich snahy přivedla vniveč.

Ne. Život ji naučil se vzdát zakázek dřív, než si je stihla zamilovat.

Stála tam v oblaku prachu, který jí povlával kolem sukní. Bude muset vyčistit ohniště, než ráno přijde dolů paní Amina, jinak by také mohla skončit znovu na ulici. I přes upřímné snahy byla Alízé vyhozena na dlažbu častěji, než uměla spočítat. Vždycky si myslela, že lidé nepotřebují moc důvodů, aby se zbavili něčeho, co už stejně považovali za odpad. Takové úvahy ji ale samozřejmě nikdy příliš neuklidnily.

Vzala koště. Malinko se zašklebila, když oheň uhasl. Bylo pozdě – moc pozdě. Neúnavné tik-tak hodin jí vnášelo do srdce neklid. Alízé tma přirozeně odpuzovala. Vzbuzovala v ní hluboce zakořeněný strach, který nikdy nedokázala dost dobře vysvětlit. Raději by šila za světla, ale dny trávila prací, na které skutečně záleželo: drhnutím pokojů a latrín v domě Bazových, rezidenci Její Milosti, vévodkyně Džamíly z Fetrúzy.

Alízé vévodkyni nikdy nepotkala – vždycky tu zářivou starou paní viděla jen z dálky. Místo toho měla pravidelně tu čest s paní Aminou, hospodyní, která ji najala. Zatím jen na zkoušku, protože Alízé neměla žádná doporučení. Výsledkem bylo, že se nesměla bavit s ostatním personálem a nedostala ani pořádný pokoj v křídle pro sloužící. Musela se spokojit se špinavým kumbálem na půdě, kde objevila postel s matrací prožranou moly a polovinu svíčky.

První noc na úzké posteli ani oka nezamhouřila. Bylo toho na ni tolik, že mohla sotva dýchat. Nevadila jí prohnilá půda, ani děravá matrace, protože věděla, že ji potkalo obrovské štěstí. Už jen fakt, že byla rezidence nějakého šlechtice ochotná zaměstnat Džina, byl opravdový šok. Že jí ale navíc nabídli komůrku, kam se mohla uchýlit před zimou panující na ulicích…

Jistě, po smrti rodičů vždycky nějaké zaměstnání našla, a často jí dokonce dovolili spát v domě nebo aspoň na seníku, ale ještě nikdy neměla místo jen pro sebe. Teď poprvé za celá léta získala trochu soukromí a dveře, které se daly zavřít, což ji naplňovalo takovým štěstím, až se bála, že se pod jeho tíhou propadne podlahou. Celá se třásla, když se té noci dívala nahoru do trámoví na husté pavučiny. Vypasený pavouk vysoukal nit, na níž se spustil až dolů, aby se jí podíval do očí, ale Alízé se jen usmála a přitiskla si na hruď čutoru s vodou.

O tu jedinou si požádala.

„Čutoru s vodou?“ zamračila se na ni paní Amina tak nechápavě, jako by jí Alízé chtěla přinejmenším sníst dítě. „Vodu si můžeš přinést sama, děvče.“

„Odpusťte, samozřejmě to udělám,“ vyhrkla Alízé s pohledem přilepeným na roztrhanou kůži bot, které si ještě nestihla opravit. „Jsem ve městě nová a tak daleko od domova nevím, kam se tu chodí pro vodu. Není tu žádná cisterna a koupit vodu na trhu si ještě nemůžu dovolit…“

Paní Amina zařvala smíchy.

Alízé zmlkla. Do tváří se jí nahrnula červeň. Netušila, proč se jí ta žena směje.

„Umíš číst, dítě?“

Aniž by chtěla, zvedla Alízé zrak a hned si všimla toho známého, ustrašeného zajíknutí, které přišlo ještě dřív, než se té ženě stačila zahledět do očí. Paní Amina ustoupila a její úsměv pohasl.

„Ano,“ pípla, „umím číst.“

„Tak se musíš snažit to rychle zase zapomenout.“

„Prosím?“ vyhrkla.

„Nebuď hloupá,“ přimhouřila oči paní Amina. „Kdo by chtěl služku, která umí číst? Takhle si jen pošlapeš všechny vyhlídky na slušné místo. Odkud jsi říkala, že jsi?“

Alízé zůstala stát jako přimražená.

Sama nevěděla, jestli je k ní ta žena krutá nebo laskavá. Bylo to poprvé v jejím životě, kdy někdo nadnesl, že jí může inteligence při práci překážet. Musela se sama sebe ptát, jestli na tom není zrnko pravdy. Možná, že za to, že vždycky skončila na ulici, přece jen vděčila své hlavě plné nejrůznějších myšlenek a informací. Pokud ale bude opatrná, snad se jí podaří si udržet místo déle než pár týdnů. Nepochybovala, že výměnou za bezpečné útočiště dokáže předstírat hloupost.

„Ze severu, paní,“ hlesla tiše.

„Ale nemáš severský přízvuk.“

Alízé jí málem přiznala nahlas, že vyrostla více méně v odloučení a řeč si osvojila od svých učitelů, pak si ale vzpomněla, proč sem přišla a kým je, a neřekla ani popel.

„To jsem si myslela,“ vydechla paní Amina do ticha. „Hned se toho směšného přízvuku zbav. Vypadáš jako husa, která předstírá, že je snob. Ze všeho nejlepší bude, když nebudeš mluvit vůbec. Pokud to zvládneš, mohla bys mi být užitečná. Slyšela jsem, že takoví jako ty se hned tak neunaví, takže čekám, že té pověsti dostojíš, jinak se nebudu zdráhat tě znovu vyhodit na dlažbu. Je to jasné?“

„Ano, paní.“

„A tu čutoru ti dám.“

„Děkuji, paní,“ udělala Alízé pukrle a otočila se k odchodu.

„Ach, a ještě něco.“

Alízé se ohlédla. „Ano, paní?“

„Jakmile to bude jen trochu možné, pořiď si závoj. Už nikdy nechci vidět tvoji tvář.“

DVĚ

SOTVA ALÍZÉ VZALA ZA KLIKU SVÉHO KUMBÁLU, cítila to. Cítila jeho, jako by protáhla paže rukávy zimního kabátu. S bušícím srdcem zaváhala a zůstala stát na prahu.

Bláhová.

Alízé zavrtěla hlavou, aby si ji vyčistila. Jen se jí něco zdálo. Ani se nedivila – nutně se potřebovala vyspat. Když vymetla krb, musela si vydrbat umouněnou tvář i ruce, což trvalo déle, než doufala. Nemohla vinit svou unavenou mysl za to, že jí v tuto nelidskou hodinu přináší blouznivé myšlenky.

S povzdechem namočila jednu nohu do inkoustových hloubek komůrky a ve tmě tápala po zápalce a svíčce, které měla přichystané u dveří. Paní Amina jí nedovolila vzít si s sebou večer ještě druhou svíci, protože nemohla pochopit, že by tohle děvče pracovalo ještě dávno poté, co zhasnou plynové lampy. Tak nebo tak, ani nedostatečná představivost hospodyně nezměnila nic na tom, jak se věci měly: do tak vysokého patra v tak obrovském zámku nepronikalo skoro žádné světlo. Jen občas zasvitl mrňavým okénkem v chodbě měsíc, jinak se ale půda nořila do tmy černé jako tér.

Kdyby se nad ní netřpytila noční obloha, sotva by Alízé našla cestu po tolika schodištích, když ji strach z absolutní tmy ochromoval natolik, že kdyby si měla vybrat, zvolila by si raději smrt než temnotu.

Rychle našla svou jedinou svíčku, škrtla zápalkou, až to zasvištělo, a na knotu vyskočil plamínek. Kužel teplého světla ozářil srdce kumbálu a Alízé se toho dne poprvé trochu uvolnila.

Tiše za sebou zavřela a vklouzla celá do místnosti, kam se jí sotva vešla postel.

I tak to tam ale milovala.

Vydrhla tehdy tu špinavou komoru, až si rozedřela ruce do krve a kolena ji bolela jako čert. V takových starých, nádherných zámcích lidé kdysi postavili všechno k dokonalosti, ale teď to hnilo pohřbené pod vrstvami plísně, pavučin a nahromaděné špíny. Alízé tu objevila podlahu z opravdových parket a pod stropem solidní dřevěné trámy. Když byla s prací hotová, její pokojíček jen zářil čistotou.

Paní Amina ji samozřejmě nikdy navštívit nepřišla, přesto si Alízé říkala, co by asi řekla, kdyby viděla, jak to v kumbálu vypadá teď. Změnil se téměř k nepoznání. Nebylo divu. Alízé už se dávno naučila si za každé situace nějak poradit.

Sundala si závoj z jemňounkého tylu. Ten kousek látky přes oči byl povinností všech služebných a označoval příslušnice nižších tříd. Vymyšlený byl tak, aby nebránil těžké práci – tkanivo bylo husté akorát tak, aby zakrývalo rysy ve tváři, a přesto dopřálo očím potřebný výhled. Alízé si to místo vybrala po pečlivé úvaze a každý den se držela jeho anonymity jako záchranného lana. Závoj si nesundávala ani před vlastním pokojem, protože věděla, že ačkoli většina lidí by to podivné světlo v jejích očích nepochopila, někdo nesprávný by přece jen mohl.

S hlubokým nádechem si přitiskla bříška prstů na líčka a spánky, aby si jemně promnula tvář, kterou sama neviděla tak dlouho, že jí to přišlo jako celá léta. Neměla zrcadlo, a když občas nakoukla do některého v zámku, zahlédla jen dolní třetinu obličeje: rty, bradu a sloup šíje. Jinak ale byla tuctovou služtičkou bez tváře a pamatovala si jen matně, jak vlastně vypadá. Nebo jak jí kdysi řekli, že vypadá. Bylo to pouze zašeptání matčina hlasu v uších, pohlazení otcovy mozolnaté ruky po tváři.

Ty jsi z nás ze všech nejkrásnější, řekl jí tehdy.

Alízé si tu vzpomínku rychle vyhnala z hlavy. Sundala si boty a postavila je do rohu. Za ta léta si nasbírala dost ústřižků látek na sešívanou deku a sladěný polštář. Šaty si věšela na hřebíky pečlivě omotané barevnou nití a ostatní osobní věci si uložila do staré krabice od jablek, kterou objevila odhozenou v jednom z kurníků.

Sundala si podkolenky a přehodila je přes natažený kousek motouzu, aby se přes noc vyvětraly. Šaty odložila na jeden z barevných háků, korzet na druhý a závoj na třetí. Všechno, co vlastnila a čeho se kdy dotkla, bylo čisté a uspořádané, protože se už dávno naučila, že kdo domov nenajde, musí si ho vytvořit – a třeba z ničeho.

Už jen v košilce si zívla. Zívala i ve chvíli, kdy se posadila na postel, když se pod ní prohnula matrace, když si vytáhla sponky z vlasů. Náročný den a dlouhé, těžké prstýnky vlasů jí padly na ramena.

Myšlenky v hlavě se jí začaly rozmazávat.

Neochotně sfoukla svíčku, přitáhla si kolena k bradě a spadla na záda jako nemotorný brouk. Nelogičnost její hrůzy ze tmy Alízé nepřestávala udivovat, protože když ležela se zavřenýma očima na lůžku, namlouvala si, že tak tmu překoná lépe, a i když se chvěla známým chladem, rychle se poddala spánku. Sáhla po měkké sešívané dece a přetáhla si ji přes ramena ve snaze zapomenout, jaká je jí zima. Nejraději by už nemyslela vůbec na nic. Přesto se třásla tak divoce, že si skoro nevšimla, jak si k ní přisedl a jeho váha udělala důlek v nohou matrace.

Potlačila výkřik.

Vytřeštila oči. Její unavené zornice se z posledních sil snažily rozšířit a vpustit dovnitř víc světla. Jako v horečkách šátrala po dece, polštáři i rozedrané matraci. Nikdo ale v posteli nebyl. A ani v pokoji.

Zdálo se jí to snad? Měla halucinace? Hmátla po svíčce, ale hned ji zase upustila, jak se jí chvěly ruce.

Byl to jistě jen sen.

Matrace zavrzala, váha se posunula a Alízé přepadl tak zběsilý strach, že se jí zajiskřilo před očima. Vrhla se dozadu, až se bouchla hlavou o stěnu. Teprve bolest soustředila její paniku do jednoho bodu.

Ostré cvaknutí a plamen zachycený mezi jeho sotva patrné prsty ozářil rysy jeho tváře.

Alízé strachy ani nedýchala.

Neviděla pořádně ani jeho siluetu, ale pak… Nebyla to tvář, ale hlas, který toho ďábla prozradil.

To Alízé věděla lépe než většina ostatních.

Jen málokdy se ďábel zjevoval v nějaké podobě blízké tělu z masa a kostí. Zřídka něco sděloval jasně a zapamatovatelně. Vskutku. Ta bytost sice nebyla tak mocná, jak se o ní tradovalo, protože jí byl odepřen dar srozumitelného sdělení, pročež se musela navěky omezit jen na hádanky, a bylo jí dovoleno člověka přesvědčit, aby ničil, ale už ne mu to poručit.

Většinou se o známosti s ďáblem nikde nemluvilo a nikdo nemohl s určitostí popsat jeho metody, protože přítomnost takového zla se nejčastěji projevovala jen jako pocit.

Alízé se vůbec nelíbilo, že byla výjimkou.

I okolnosti svého narození přijala jen s těžkostmi. Byl to totiž ďábel, kdo se jako první sklonil s blahopřáním nad kolébkou, jeho nevítané jinotaje tak nevyhnutelné jako mokro po dešti. Alízini rodiče se zoufale snažili toho netvora vyhnat od svého prahu, ale on se znovu a znovu vracel, aby navždy vyšil do tapisérie jejího života zlé předtuchy. Zdálo se jí, jako by do ní vtiskl příslib zkázy, který nemohla nikdy přechytračit ani zlomit.

I teď cítila jeho hlas jako vlastní dech, uvolněný někde v útrobách těla. Jako vydechnutí do kostí.

Žil, byl kdysi dávno jeden muž, šeptal ďábel.

„Ne,“ div nekřičela hrůzou. „Už žádné další hádanky, prosím!“

Žil, byl kdysi dávno muž, pokračoval tiše ten netvor, který na každém rameni nesl hada.

Alízé si zakryla rukama uši. Divoce třásla hlavou a ještě nikdy si tak snažně nepřála, aby mohla křičet.

„Prosím,“ žadonila, „už ne…“

Jenže se ozvalo znovu:

Žil, byl kdysi dávno muž,

na každém rameni nesl hada,

a dokud oba dobře sytil,

nemusel stárnout ani strádat.

Alízé křečovitě tiskla víčka k sobě a objímala si pažemi kolena. Ďábel ne a ne přestat. Nemohla ho ničím umlčet ani přehlušit.

A co jedli, to nevěděl žádný, ani tehdy ne, když našli ty malé–

„Prosím,“ žadonila zoufale Alízé. „Prosím, já to nechci vědět!“

A co jedli, to nevěděl žádný,

ani tehdy ne, když našli ty děti –

mozky z lebek vytřesené

a těla pohozená jako smetí.

Zhluboka se nadechla. Jak se objevil, tak zase zmizel a jeho hlas se odtrhl od jejích kostí. Místnost kolem ní se zachvěla, stíny se roztáhly a z pokřiveného kuželu světla na ni jako v mlze vykoukla podivná tvář. Alízé se kousla do rtu tak silně, až ucítila pachuť krve.

Teď se na ni díval někdo jiný. Nějaký neznámý mladík.

Jistě člověk, nepochybovala Alízé, ale něco ho přece odlišovalo od ostatních. V chabém světle se zdálo, že jeho tělo nebylo vytvořeno z hlíny, ale mramoru. Ostře řezaná tvář s měkkými ústy v jejím středu. Čím déle na něho hleděla, tím rychleji jí bilo srdce. Byl to snad ten muž s hady? A co na tom záleželo? Proč by měla věřit byť jen jedinému slovu z úst toho krutého netvora?

Jenže na svou poslední otázku už beztak dávno znala odpověď.

Alízé ztrácela klid. Její mysl křičela, aby od té vykouzlené tváře odvrátila hlavu. Varovala ji, že tohle všechno je jen šílenství. A přece…

Do tváří se jí nahrnula červeň.

Nebyla zvyklá se lidem dívat dlouho do tváře, a tenhle obličej byl navíc ještě hříšně krásný. Ušlechtilé rysy, linie jako podle pravítka, souměrné prohlubně… Nenucená, vyrovnaná arogance. Naklonil hlavu, aby si ji prohlédl a – aniž by hnul brvou – zkoumal její oči. Všechna ta neochvějná pozornost v ní roznítila dávno zapomenutý plamen, který pak rozjitřil její unavenou mysl.

A pak… Ruka.

Jeho ruka vyčarovaná ze záhybu tmy. S pohledem upřeným do jejích očí jí přejel mizejícím prstem po rtech.

Hlasitě vykřikla.

NA ZAČÁTKU

PŘÍBĚH ĎÁBLA se neustálým převypravováním prošoupal jako staré boty, ale sám Iblís, Iblís, jeho pravé jméno tepající na jazyku, se ztratil v katakombách historie. Jeho vlastní lidé věděli nejlépe, že ten netvor se nezrodil ze světla, ale z ohně. Ne anděl, ale Džin, starověké plemeno, kterému kdysi patřila celá země a které v dávných dobách oslavovalo nevídaný vzestup onoho mladíka až do nebe. Věděli nejlépe, odkud přišel, protože byli u toho, když se navrátil, když jeho tělo zapraskalo o zem a celý jejich svět byl kvůli jeho pýše odsouzen ke zmaru.

I ptáci zamrzli v letu, když spadl z nebes – zobáky pootevřené, široká křídla roztažená ve vzduchu. Jak se snášel dolů, celý se leskl, jeho svaly se třpytily jako tající led a z kůže mu odkapávaly těžké krůpěje. Ty kouřící kapky dopadly na zem dřív než váha jeho těla, aby rozložily žáby, stromy a sdílenou důstojnost celé civilizace, které pak nezbylo, než navždy křičet jeho jméno do hvězdné oblohy.

Protože když padl Iblís, zhroutil se i jeho lid.

Nebyl to Bůh, ale obyvatelé rozšiřujícího se vesmíru, kdo měl Džiny brzy opustit. Každé jedno nebeské těleso bylo svědkem zrodu ďábla, dosud nevídaného bezejmenného tvora temnoty, a žádné nechtělo nepříteli Všemocného ukázat byť jen špetku soucitu.

Nejdřív se k Džinům obrátilo zády Slunce. Stačilo jen mrknout a bylo hotovo: jejich planeta, Země, byla vržena do nekonečné tmy, uvězněná pod brněním ledu, vyhozena z oběžné dráhy. Potom pohasl i Měsíc, odmrštil svět ze své osy a zmátl jeho oceány. Brzy všechno zaplavila voda, která se rychle proměnila na led. Stačily pouhé tři dny, aby se obyvatelstvo smrsklo na polovinu původního stavu. Tisíce let historie, umění, literatury a vynálezů: vymazány.

Přesto si přeživší Džinové dovolili živit v srdcích naději.

Teprve když hvězdy začaly jedna po druhé požírat samy sebe, když se pevnina pod nohama potrhala a potopila, když mapy minulých století najednou byly k ničemu a když už se nemohli orientovat v nekončící tmě, se Džinové cítili opravdu a neodvolatelně ztraceni.

Brzy se rozprchli do všech koutů světa.

Iblís byl odsouzen za svůj zločin k jednomu jedinému nevděčnému úkolu: navždy strašit bytosti z hlíny, které se brzy měly vyhrnout z útrob země. Hlína – ta syrová, základní hmota, před níž si Iblís odmítl kleknout, měla zdědit svět, který kdysi patřil Džinům. Tím si Džinové byli jisti. Bylo jim to už dávno předpovězeno.

Kdy? To nikdo nevěděl.

Nebesa pozorovala ďábla i jeho život-neživot, jejž musel vést. Všechno tiše přihlíželo, jak zamrzlé oceány pohltily břehy a příliv se zvedal jako ďáblův hněv. Tma každým okamžikem houstla a prosycovala se pachem smrti.

Když už se zbývající Džinové nemohli orientovat podle oblohy, nedokázali ani určit, jak dlouho jejich lid musel trpět, utlačován zimou a tmou. Připadalo jim to jako staletí, stejně dobře se ale mohlo jednat o pouhé dny. Čím byl čas, když hodiny neodčítal Měsíc a Slunce neurčovalo rok? Čas se počítal jen podle narození. Podle dětí, které přežily. Jejich z ohně zrozené duše byly jedním ze dvou důvodů, proč Džinové překonali nekonečné zimy. Tím druhým byla skutečnost, že se dokázali živit pouhou vodou.

Hlína v takových vodách nabývala svého tvaru jen pomalu a roztřeseně ukončila svůj vývoj, zatímco jiná civilizace ve velkém umírala na zlomené srdce a hrůzu. Džinové, kteří navzdory všemu přetrvali, se už navždy užírali hněvem uvězněným hluboko ve svých srdcích. Hněvem, drženým na uzdě jen tíhou tvrdošíjné hanby.

Džinové byli jedinými inteligentními bytostmi na zemi – stvořeními stavěnými silněji, rychleji, jednodušeji a mazaněji než mohla Hlína kdy být. Přesto většina z nich v nekonečné tmě oslepla. Jejich pleť zpopelavěla, jejich duhovky zbělely jako sníh, když jim bez slunečního svitu začal chybět pigment. Dokonce i tyto ohnivé bytosti zeslábly, a když se objevila čerstvě zrozená Hlína a konečně stanula na pevných nohou, slunce znovu zaplálo, vrátilo planetu do centra pozornosti a s sebou přineslo i palčivou bolest.

Horko.

Vysušilo oči Džinů, dávno odvyklých takové výhni, a roztavilo zbytky masa na jejich kostech. Jen ti, kteří hledali úkryt, mohli ještě doufat: jakmile se vrátil měsíc, přišly i hvězdy. V jejich svitu potom nacházeli Džinové cestu do bezpečí. K útočišti na samém konci světa, kde vládla tak krutá zima, která jim začala být domovem. Tam si tiše vybudovali svoje skromné království, zatímco tlačili svá nadpřirozená těla do forem času a prostoru tak tvrdohlavě, že div sami nezmizeli.

Co na tom sešlo, že měli silnější těla než Hlína – než lidé, jak se sami nazývali ti tvorové, kteří teď vlastnili zemi i nebe. Co na tom záleželo, že Džinové vládli větší silou, mocí a rychlostí. Nezáleželo na tom, jak jasně jim planuly duše, protože hlína, jak se brzy dozvěděli, vždycky plamen uhasí a nakonec je všechny pohřbí.

A Iblís?

Iblís nebyl nikdy daleko.

Ďáblova věčná, hanebná existence byla mocnou připomínkou všeho, o co přišli a co museli snést, aby přežili. S hlubokým žalem odevzdali zemi novým králům a modlili se, aby je nikdo nikdy nenašel.

Další prosba, která zůstala nevyslyšena.

TŘI

ALÍZÉ PROCITLA DO RANNÍHO světla.

Vystrčila nohy z postele, nasoukala se do šatů, do vlasů si nastrkala sponky a nohy strčila do bot. Většinou své ranní toaletě věnovala více pozornosti, ale dnes zaspala, a tak měla čas si jen chvatně omýt oči žínkou. Hotová zakázka měla být dnes doručená zákazníkovi. Proto zabalila třpytivé šaty do několika vrstev tylu a balíček pevně ovázala motouzem. Potom s ním opatrně po špičkách sešla ze schodů, a jakmile v kuchyni zapálila oheň v peci, opřela se do těžkých dřevěných dveří, jen aby ji venku přivítala čerstvá sněhová peřina vysoká až po kolena.

Celé její tělo zachvátilo zklamání. Zavřela oči a zhluboka se nadechla, aby zase získala půdu pod nohama.

Ne. Do postele se už nevrátí. Pravdou bylo, že se jí ještě nepoštěstilo si pořídit pořádný zimní kabát ani čepici. Dokonce ani rukavice ne. Také ovšem s jistotou věděla, že pokud se teď hned obrátí na patě a vyběhne zpět do své komůrky, získá ještě celou hodinu sladkého spánku, než ji někdo bude potřebovat.

Ale to ne.

Přinutila se narovnat záda a přitiskla si svůj drahocenný náklad k hrudi. Dnes dostane zaplaceno.

S tou myšlenkou vykročila do sněhu.

Měsíc byl dnes ráno tak obrovský, že zabíral skoro celou oblohu a jeho odražené paprsky zahalily všechno kolem do zasněné záře. Slunce zatím vypadalo jen jako hrot špendlíku někde v dálce a jeho obrys prosvítal přes nadýchané suflé mraků. Vysoké, bílé stromy skláněly větve pod tíhou čerstvého prašanu. Bylo brzy – sníh na cestičkách ještě nedotčeně zářil a celý svět se třpytil s ním v téměř modrém odlesku. Modrý sníh, modrá obloha, modrý měsíc. I vzduch voněl modře – taková byla zima.

Alízé se zachumlala do tenkého kabátku, zatímco naslouchala kvílení větru v ulicích. Jako by je svými myšlenkami přivolala, vynořili se z té bílé záplavy metaři s lopatami. Pozorovala, jak dokonale sladěnými pohyby odhazovali sníh, až jim čepice z rudé kožešiny poskakovaly na hlavě. Kousek po kousku odhalovali pásy zlatého dláždění. Alízé rychle přeskočila uvolněnou cestu, setřásla si z šatů sníh a zadupala nohama o třpytivý kámen. Radši ani nemyslela na to, že se umáčela až po stehna.

Místo toho zvedla hlavu.

Den se ještě pořádně nenarodil. Jeho zvuky se zatím nerozezněly. Pouliční prodavači ještě nepostavili své stánky, krámky neotevřely okenice. Jen tři světle zelené kachny se hrdě batolily zasněženým středem ulice, zatímco ze dveří vykukovali kramáři a opatrně šťouchali do sněhové nadílky násadami košťat. Na promrzlém rohu si hověl obrovský bílý medvěd, v jehož srsti spokojeně pochrupovalo nějaké pouliční děcko. Alízé se zvířeti obloukem vyhnula a zahnula za roh tam, kde před jejíma očima stoupala k obloze spirála dýmu. Pod vozíky s pouličním občerstvením zaplály čerstvě rozdělané ohně, jak jejich majitelé začali chystat své zboží. Alízé vtahovala do nosu neznámé vůně a v duchu je zkoušela. Studovala sice vaření a dokázala určit jedlé věci pohledem, přesto neměla s jídlem dost zkušeností na to, aby poznala nejrůznější pokrmy a jejich ingredience pouhým čichem.

Džinům jídlo chutnalo, ale k přežití ho na rozdíl od většiny ostatních bytostí nepotřebovali. Sama Alízé si ten luxus už několik let nedopřála a svoje odměny utrácela spíš za šicí potřeby a pravidelné koupele v místním hamámu. Její potřeba čistoty rostla společně s potřebou vody. Její duše byla z ohně, ale život jí propůjčovala voda – nic jiného k přežití mít nemusela. Pila ji, koupala se v ní a musela v její blízkosti často pobývat. Tak se také čistotnost stala jedním ze základních principů její existence, který do ní vtloukali už od dětství. Každých pár měsíců putovala hluboko do lesů hledat arak – stromek, známý také jako kartáčkovník –, z něhož si utrhla větvičku, jíž si čistila zuby, aby si uchovala jejich oslnivou bělost a vonný dech. Z práce často odcházela špinavá, a tak trávila všechen svůj skutečně volný čas tím, že se umyla tak dokonale, až se leskla. Byla to vlastně její posedlost čistotou, která ji upozornila na výhody jejího současného zaměstnání.

Alízé se zastavila.

Narazila na kužel slunečního světla, který prosvítal mraky, a hned se šla ohřát v jeho paprscích. V hlavě jí vykvetla vzpomínka.

Vědro plné mydlinek.

Hrubé štětiny kartáče na podlahu.

Smích rodičů.

Jako by jí na hrudní kost zatlačila rozpálená ruka. Matka s otcem považovali za životně důležité naučit své dítě nejen postarat se o vlastní domov, ale také základy technické a mechanické práce. Chtěli, aby věděla, co obnáší každodenní lopota. Ve skutečnosti jí ale jen zamýšleli udělit důležitou životní lekci a nikdy nečekali, že by se něčím z toho musela opravdu živit.

Zatímco učitelé a mistři vybrušovali její znalosti a dovednosti, matka s otcem se postarali, aby z Alízé vyrostl skromný člověk, připravený na budoucnost podle jejich představ s myslí upřenou k obecnému dobru a srdcem plným nutného soucitu.

Poslouchej srdce, opakovali jí.

Okovy tvého lidu jsou často očím neviditelné. Proto musíš cítit, říkali, neboť pak i jako slepá budeš vědět, jak je rozbít.

Smáli by se rodiče, kdyby ji viděli teď? Plakali by?

Alízé nevadila práce služebné – tvrdé dřiny se nikdy nelekala –, ale věděla, že matku s otcem asi zklamala, i když už existovali jen jako vzpomínky.

Její úsměv pohasl.

Ten kluk byl rychlý – a Alízé chvilku nedávala pozor, takže ho zaznamenala o vteřinu později než obyčejně. Což znamenalo, že si ho všimla teprve v chvíli, kdy jí k hrdlu přitiskl nůž.

„Le man et balík,“ ovanul jí horkým, nakyslým dechem. Mluvil feštúnsky, takže se zatoulal daleko od domova a asi měl hlad. Čněl nad ní a zezadu ji volnou rukou hrubě držel kolem pasu. Vypadalo to, jako by ji přepadl barbar, přesto však cítila, že má co dělat s pouhým chlapcem, trochu přerostlým na svůj věk.

„Pusť mě,“ řekla jemně. „Když mě hned poslechneš, slibuju, že ti neublížím.“

Ten kluk se zasmál. „Nez bešof.“ Hloupá ženská.

Alízé si přidržela balíček pod levou paží a pravou mu zlomila zápěstí. Kluk s výkřikem ucouvl. Jeho kudla ji jen škrábla. Zachytila ho dřív, než stačil přistát na zemi, popadla ho za ruku a vykloubila mu rameno, aby ho hned poté shodila do sněhu. Tyčila se nad ním, zatímco v závěji natahoval moldánky. Kolemjdoucí jen odvraceli zrak, neteční k dění na nižších příčkách společenského žebříčku. Alízé nic jiného nečekala. Služtičky a všiváci z ulice si účty vždycky vyřizovali pěkně mezi sebou, a šetřili tak úřadům práci.

Docela temná myšlenka.

Alízé ze sněhu opatrně vytáhla chlapcův nůž a prohlédla si jeho hrubé opracování. I kluka si změřila. Jeho tvář vypadala tak mladě, jak předpokládala. Kolik mu tak mohlo být? Dvanáct? Třináct?

Klekla si k němu. Malý pobuda hrůzou ztuhl a vzlyky mu zůstaly vězet v krku. „Nek, nek, lotfi, lotfi…“ Ne, ne, prosím, prosím…

Vzala mu zdravou ruku do dlaní, jemně rozevřela špinavé prsty a vtiskla mu do nich rukojeť nože. Věděla, že se bez něho neobejde.

Přesto…

„Můžeš se živit i jinak,“ promluvila na něho feštúnsky. „Až budeš chtít trochu chleba, přijď za mnou do kuchyně do zámku Baz.“

Kluk na ni nechápavě vytřeštil vyplašené oči. Všimla si, jak přes látku závoje hledá její oči. „Šora?“ vydechl. Proč?

Alízé se málem usmála.

„Bek mefem,“ odpověděla tiše. Protože ti rozumím. „Bek bidem.“ Protože jsem byla jako ty.

Aniž by čekala na odpověď, zvedla se a vytřepala si zasněžené sukně. Protože jí něco mokrého stékalo po hrdle, vytáhla kapesník a přitiskla si ho na ránu. Ještě pořád tam nehnutě stála, když se rozezněl zvon oznamující celou hodinu. Souhvězdí špačků se rozletělok oblakům, až se jim lesklá peříčka zatřpytila ve slunci.

Alízé jediným hlubokým nádechem vtáhla vzduch do plic. Zimu sice ze srdce nesnášela, ale musela uznat, že ji tvrdošíjný chlad udržoval bdělejší, než by dokázal jakýkoli čaj. V noci spala tak dvě hodiny, ale teď se tím nedostatkem odpočinku nemohla zabývat. Měla přesně hodinu do chvíle, než bude muset nastoupit do práce pro paní Aminu, což znamenalo, že měla co dělat, aby stihla všechno, co si předsevzala.

Přesto zaváhala.

Ten nůž na hrdle ji vyvedl z míry. Nebylo to násilí, co ji rozrušilo – během svého života na ulici si poradila s daleko nebezpečnějšími živly než s ufňukaným klukem s kudlou. Mnohem víc ji znervózňovalo, kdy se to všechno seběhlo. Ještě nezapomněla na události včerejší noci, na ďáblův hlas a tvář toho mladíka.

Nezapomněla, jen ty myšlenky odložila stranou. Starosti byly zaměstnáním samy pro sebe – Alízinou třetí prací. Zabíraly jí i ty drobky volného času, které si dokázala urvat, a tak svoje znepokojení často nechala odpočívat na poličce své mysli, kde se na něj prášilo až do té doby, než si znovu našla vhodnou chvilku.

Jenže Alízé nebyla hloupá.

Iblís ji chodil strašit celý život. Jeho nerozluštitelné hádanky ji přiváděly na pokraj šílenství. Nikdy nepochopila, proč se o ni ten netvor tak tvrdošíjně zajímal, protože i když věděla, že ji mráz v žilách odlišuje i od jejího vlastního rodu, zdálo se jí to jako příliš nicotný důvod k tomu, aby ji ďábel vystavoval takovému trápení. Alízé rozčilovalo, že byl její život protknut šepotem tak odporné bytosti.

Ďábel byl obecně zlořečený jak mezi Džiny, tak mezi Hlínou, ale lidstvu trvalo celá tisíciletí, než odhalilo pravdu o tom, že Džinové ho nenávidí víc než všichni ostatní. Přece jen to byl Iblís, kdo způsobil pád jejich civilizace a uvrhl je do nemilosrdné existence ve tmě. Džinové si za Iblísovu pýchu vytrpěli dost a dost i od lidí, kteří celá milénia považovali za svoji svatou povinnosti očistit zemi od bytostí, v nichž viděli jen potomky ďábla.

Skvrna jejich nenávisti se jen tak nesmyla.

O jednom se ale Alízé přesvědčovala znovu a znovu: Iblísova přítomnost byla znamením. Vždycky ohlašoval přicházející trápení. Slyšela jeho hlas před každým úmrtím, každým zármutkem, každým píchnutím zaníceného kloubu, který otáčel jejím revmatickým životem. Jen ve chvílích, kdy její srdce zvláště změklo, v ní hlodalo podezření, že ďáblovy vzkazy byly jakousi zvrácenou podobou laskavosti. Jako by se domníval, že svým varováním otupí nevyhnutelnou bolest.

Zlověstné očekávání ale věci většinou ještě zhoršovalo.

Alízé pak celé dny přemítala, jaká se na její hlavu asi snáší muka a jaká agónie ji čeká. Nikdy nedokázala říct, jak dlouho…

Ruka jí ztuhla, jako by se zapomněla. Zkrvavený kapesník slétl bez povšimnutí na zem. Alízino srdce najednou bušilo do žeber jako kopyta splašeného stáda. Sotva popadala dech. Ta tvář, ta nelidská tvář. Byl tady. Byl tady!

Už dávno ji sledoval.

Všimla si jeho pláště přesně ve chvíli, kdy koutkem oka zachytila i jeho tvář. Nejjemnější černá vlna, těžká a dokonale zpracovaná. Poznala její skromnou nádheru i odsud. Bezpochyby pocházela z dílny madam Nezrín, krejčovské mistryně z nejvyhlášenějšího ateliéru v celé říši. Alízé by její práci poznala kdekoli. Vlastně uměla přiřadit skoro všechny drahé šaty jejich výrobcům, což znamenalo, že jí stačilo na někoho cizího jen upřít oči, aby věděla, kolik lidí bude na jeho pohřbu předstírat zármutek.

Tohoto pána, jak si spočítala, bude oplakávat slušný zástup pochlebovačů. Jistě byl bohatší než sám Dariuš. Jeho vysoká postava působila přísně. Přes hlavu si přetáhl kapuci, a tak mu nebylo vidět do tváře, přesto se však nedokázal proměnit v bezejmenného, jak doufal. Ve větru Alízé zahlídla podšívku jeho pláště – to nejjemnější hedvábí stařené ve víně a ošetřené mrazem. Trvalo celé roky, než tak ušlechtilá látka vznikla. Tisíce hodin práce. Ten mladík však očividně netušil, co měl na sobě, stejně jako by ho ani ve snu nenapadlo, že Alízé to pozná. Ona ale i na dálku odhadla, že spona byla vyrobena z ryzího zlata a suma, za niž pořídil holínky, by stačila k nakrmení stovky rodin ve městě. Jak bláhový ten člověk musel být, když si myslel, že tu jen tak zmizí, že nad ní získá výhodu, že…

Alízé ztuhla. Krve by se v ní nedořezal.

Pomalu se jí jasnilo v hlavě. Spolu s rodící se myšlenkou se jí do těla nastěhoval tíživý, matoucí neklid.

Jak dlouho už tu vlastně stála?

Žil, byl kdysi dávno muž,

na každém rameni nesl hada.

Aby pravdu řekla, vlastně by si ho snad ani nevšimla, kdyby ovšem nezíral přímo na ni a neprobodával ji očima. Teprve teď jí to došlo. Nervózně se zajíkla. To poznání ji zasáhlo jako blesk z čistého nebe. Viděla ho jen proto, že jí to dovolil.

Tak kdo z nich byl hlupák?

Ona sama.

V srdci se jí rozhořela panika. Odtrhla chodidla od země a zmizela. Potom spěchala ulicemi tak nadpřirozenou rychlostí, kterou si jinak schovávala pro případ těch nejdravějších sporů.

Alízé netušila, jakou temnotu jí ta podivná lidská tvář přinese, ale věděla, že jí nikdy neuteče.

Přesto to musela aspoň zkusit.

ČTYŘI

NA OBLOZE VISEL MĚSÍC TAK OBROVSKÝ, že by snad Kamran mohl jen zvednout prst, aby se dotknul jeho kůže a obkreslil kruh kolem jeho ran. Zíral na jeho žíly a paprsky, bílé jizvičky po neštovicích podobné pavoučím kokonům. Prohlížel si ho, zatímco jeho mysl pracovala na plné obrátky. Ještě mhouřil oči, jako by se chtěl zbavit té nemožné iluze.

Ona mu zmizela. Prostě se ztratila.

Nechtěl na ni zírat, ale jak zabránit zvědavým očím? A potom – měl snad odvracet hlavu? Rozeznal v pohybu útočníka nebezpečí ještě dřív, než ten člověk vytáhl nůž. A co hůř – nikdo jiný se o to napadení nezajímal. To děvče by někdo klidně mohl unést nebo odporně zavraždit za bílého dne. I když Kamran přísahal, že se za dne bude po městě pohybovat jen inkognito, všechny instinkty ho pobízely, aby ji aspoň varoval nebo zakročil dřív, než bude pozdě.

Jeho obavy však byly liché.

Přesto ho na tom něco trápilo. Nejvíce snad to, že mu na tom děvčeti něco nesedělo. Přes obličej měla snodu – závoj z poloprůsvitného hedvábí, který sice úplně nehalil, ale alespoň rozostřil její rysy. Snoda sama ještě nebyla nic divného – musely ji nosit všechny služky. A tohle děvče služebnou docela jasně bylo.

Jenže ani personál bohatých šlechtických domů si nemusel zakrývat tvář venku na veřejnosti. Proč se tedy ta dívka halila závojem tak brzy ráno, kdy šlechta ještě tvrdě spala?

Proto mu přišlo pravděpodobnější, že to žádná služtička nebyla.

Špehové se mezi obyvatele Ardúnie vměšovali už celá léta, ale poslední dobou jejich počet znepokojivě rostl a sytil sílící obavy, které poslední dobou zatěžovaly Kamranovu hlavu jako koruna. Ne a ne se jich zbavit.

Podrážděně si povzdychl. Jeho dech se okamžitě proměnil v bílý obláček. Rostlo v něm podezření, že ta holka šaty služebné jen ukradla, protože její přestrojení nebylo jen špatně provedené, ale také snadno prohlédnutelné, protože ta dívka se na první pohled nechovala podle pravidel a zvyků typických pro nižší třídy. Už jen její krok ho měl varovat. Na pouhou služebnou se nesla příliš elegantně a její postoj vyjadřoval něco tak urozeného, že to musela získat už v ranném dětství.

Ne, Kamran si byl jist, že to děvče něco tají. Nebylo by to poprvé, kdy se někdo na veřejnosti schovával pod snodou.

Kamran se podíval na hodiny na náměstí. Ráno přijel do města na schůzku s mágy, od nichž dostal tajemnou žádost o audienci, ačkoli nikdy oficiálně neohlásil, že se vrací domů. Dnešní setkání ale, jak se zdálo, muselo počkat, protože Kamranovy spolehlivé instinkty nechtěly k jeho rozčarování jen tak utichnout.

Jak ta služtička zvládla jednou holou rukou tak chladnokrevně odzbrojit muže, který jí na hrdlo tiskl nůž? Kdy měla dost času a peněz, aby si mohla dovolit lekce sebeobrany?

A co u všech všudy pošeptala tomu pobudovi, když pak zůstal celý uplakaný ležet v závěji?

Ten darebák se teprve teď vrávoravě postavil na nohy. Jeho rusé kudrny napovídaly, že sem přitáhl z Feštu, kraje ležícího celý měsíc cesty od Setaru, hlavního města říše. Nejen, že byl daleko od domova, ale také asi trpěl obrovskými bolestmi, když mu jedna ruka visela o poznání níže než ta druhá. Kamran sledoval, jak si ji zrzek opatrně přidržuje tou zdravou. Asi vykloubená, pomyslel si. Uličník konečně stanul pevně na nohách. Hořké slzy mu stékaly po umouněných tvářích a nechávaly za sebou bílé stopy. Teprve teď si ho mohl Kamran pořádně prohlédnout. Kdyby na sobě uměl nechávat znát emoce, pravděpodobně by se teď tvářil překvapeně.

Ten útočník byl docela mladý.

Kamran se k němu hbitě přitočil. Nejdřív si ale nasadil masku ze složitého kroužkového pletiva. Zamířil proti větru, plášť ho pleskal do holínek a teprve, když se s tím klukem málem srazil, zůstal stát. Stačilo, že ten malý Fešt poplašeně uskočil. Přitom pohnul pochroumanou rukou, a tak sykl bolestí, než si visící končetinu znovu podepřel. Schoulil se celý do sebe s hlavou na hrudi jako ponížená mnohonožka a s nesrozumitelným zamumláním se pokusil projít.

„Lofti, hedž, bechšti…“ Prosím, pane, dovolte mi…

Ten má ale drzost! Kamran nevěřil svým očím. Přesto ho těšilo, že se ani tentokrát nemýlil: ten chlapec mluvil feštúnsky a byl skutečně daleko od domova.

Kamran měl obrovskou chuť toho chuligána předat rovnou do rukou soudu – jen proto se za ním vydal. Jenže teď, když ho přepadlo to podezření, váhal.

Rošťák se znovu pokusil projít, ale Kamran mu zastoupil cestu. „Jak tan goft et čeknez?“ Co ti ta dívka řekla?

Kluk sebou trhl. Ucouvl. Jeho pleť byla o dva odstíny světlejší než jeho oči a nos měl posetý o něco tmavšími pihami. Po tváři se mu rozlily nelichotivé červené skvrny. „Bechšti, hedž, nek mefem…“ Promiňte, pane, já vám nerozumím…

Když Kamran přišel blíž, malý pobuda div nezakňučel strachy.

„Džev man,“ zavrčel. „Pres.“ Odpověz. Teď hned.

Teprve to mu rozvázalo jazyk. Najednou ze sebe sypal téměř nesrozumitelný vodopád slov. Kamran si ho překládal v hlavě:

„Nic, pane… prosím! Já jsem jí neublížil, bylo to jen nedorozumění…“

Kamran ho rukou v rukavici popadl za bolavé rameno. Malý Fešt vyjekl bolestí. Kolena mu vypověděla službu.

„Ty si dovoluješ mi lhát do očí?“

„Pane, prosím,“ dal se kluk do breku, „jen mi vrátila nůž, to vám přísahám! A pak mi nabídla chleba. Říkala, že…“

Kamran ho pustil a zhoupl se na patách. „Pořád lžeš.“

„P-přísahám na hrob své matky a na všechno, co je mi svaté…“

„Takže mi chceš tvrdit, že ti vrátila zbraň, a ještě tě chtěla nakrmit?“ obořil se na něho Kamran. „A to všechno poté, co jsi ji málem zabil a zamýšlel ji okrást?“

Chlapec jen zavrtěl hlavou. Do očí mu znovu vstoupily slzy. „Prokázala mi milost, pane. Prosím…“

„Dost.“

Chlapec zavřel ústa. V Kamranovi bublal vztek – nejradši by někomu zakroutil krkem. Znovu se rozhlédl po náměstí, jako by se to děvče mělo objevit stejně náhle, jako zmizelo. Jeho pohled ale znovu padl jen na toho chlapce.

Zaburácel hromovým hlasem: „Přitiskl jsi neznámé ženě čepel na krk jako ten největší zbabělec a ten nejodpornější z lidského rodu. Ta dívka ti snad dala milost, já však nevidím důvod, proč bych ji měl následovat. Čekáš snad, že z toho vyvázneš bez soudu a spravedlivého trestu?“

Uličník zpanikařil. „Prosím, pane… klidně se sám zabiju, vlastníma rukama si podříznu krk, budete-li chtít, jen mě pro všechno na světě nepředávejte úřadům.“

Kamran zamrkal. Situace se každou vteřinou víc komplikovala. „Proč tohle říkáš?“

Chlapec jen divoce vrtěl hlavou, jak se o něho pokoušel nový záchvat hysterie. Rozhlížel se kolem pološílenýma očima a jeho strach byl příliš hmatatelný na to, aby se dal považovat za pouhé divadélko. Netrvalo dlouho a jeho hlasité naříkání zaplnilo ulici.

Kamran netušil, jak toho darebáka uklidnit – jeho vlastní vojáci si v jeho přítomnosti takovou slabost nikdy nedovolili. Příliš pozdě se rozhodl ho nechat jít, ale sotva si v hlavě začal takovou myšlenku skládat, zarylo si to dítě bez varování hrubě opracovaný nůž do hrdla.

Kamran se zhluboka nadechl.

Chlapec, jehož jméno ani neznal, se dusil vlastní krví s nožem zabořeným hluboko v krku. Když se mu podlomila kolena, Kamran ho zachytil. Pod rukama ucítil jeho vystouplá žebra. Byl lehounký a vyhublý jako ptáček, jen kost a kůže. Jistě musel dlouho hladovět.

Ozvaly se v něm staré reflexy.

Chvatně štěkl na kolemjdoucí pár rozkazů tónem, který používal, když velel legii. Zčistajasna se sem seběhli cizí lidé, kteří opustili vlastní děti, aby vykonali jeho vůli. Hlavu měl ještě tak plnou nevěřícného úžasu, že si sotva všiml, když mu někdo sebral chlapce z náručí a odnesl ho pryč z náměstí. Zíral na všechnu tu krev, potřísněný sníh i červené potůčky stékající dolů do kanálu, jako by snad nikdy neviděl smrt. Jako by jí nemusel už tisíckrát v životě přihlížet. Jenže on ji dobře znal, a tak si myslel, že už viděl všechny odstíny temnoty. Jenže ještě nikdy nezažil, aby mu před očima spáchalo sebevraždu dítě.

Teprve teď si všiml toho kapesníčku.

Byl to ten, který si ta mladá žena přitiskla k ráně způsobené útočníkem, který teď asi zrovna vypustil duši. Měl to potěšení sledovat, jak to děvče s klidem vojáka odvrátilo svoji vlastní hrozící smrt a se svatým milosrdenstvím učinila zadost spravedlnosti. Teď už nepochyboval, že měl co do činění se špionkou s tak hbitou a mazanou hlavou, že ho to samotného překvapilo.

Potřebovala jen okamžik, aby věděla, jak se k tomu dítěti zachovat, nebo ne? Vedla si daleko lépe než Kamran sám a její přesný úsudek přišel s bleskovou rychlostí. O to víc se teď bál. Jen málokdy ho něco zahanbilo, ale teď v něm stud zuřivě burácel a ne a ne umlknout. Jediným prstem opatrně zvedl ze závěje vyšívaný čtverec látky. Čekal, že bude potřísněn krví, ale na kapesníku nebyla ani kapička.

PĚT

KAMRANOVY PATY KLAPALY o mramorovou podlahu hlasitěji než obyčejně, až se ten zvuk odrážel od prázdných chodeb jeho domova. Po otcově smrti pochopil, že může proplouvat životem, poháněn jen jednou jedinou emocí: stačilo ji pečlivě kultivovat, aby mu v hrudi plápolala živoucím plamenem jako nějaký nový, pokusný orgán.

Zlost.

Udržovala ho naživu lépe než jeho vlastní srdce.

Cítil ji pořád, ale zrovna teď ho bodala o dost citelněji. Bůh ochraňuj toho, kdo by se mu v takové náladě připletl do cesty.

Jakmile si ten vyšívaný čtvereček schoval do náprsní kapsy, ostře se otočil a s jednou jedinou myšlenkou vykročil zpět ke svému koni, který trpělivě čekal na návrat svého pána. Koně měl Kamran rád. Na nic se neptali, než uposlechli povel – přinejmenším jejich jazyky zůstávaly němé. Jeho vraníkovi jistě nevadil pánův zkrvavený plášť ani roztěkané rozpoložení.

Ne tak, jako to překáželo Hazanovi.

Ministr za ním klusal obdivuhodnou rychlostí, po kamenné podlaze dusal jeho pár bot. Kdyby spolu nevyrostli, reagoval by Kamran na takovou drzost nepříliš elegantním způsobem řešení problémů: hrubým násilím. Jenže právě Hazanova neschopnost zbožné úcty byla tou vlastností, která z něho činila dokonalého ministra. Kamran ve své blízkosti nemohl snášet patolízaly.

„Jsi horší než prosťáček, víš?“ obrátil se na něho Hazan s vážnou tváří. „A měli by tě přibít ke stromu. Milerád bych tě přenechal skarabeům, aby ti pomalu ožrali maso z kostí.“

Kamran mlčel.

„Trvalo by to celé týdny,“ dohnal ho ministr a teď s ním bez potíží držel krok. „A já bych se spokojeně díval, jak ti žerou oči.“

„Přeháníš.“

„Ujišťuju tě, že ne.“

Kamran bez varování zůstal stát. Hazanovi budiž připsáno k dobru, že nehnul ani brvou. Oba mladíci si teď stanuli tváří v tvář. Hazan byl kdysi z těch chlapců, jejichž kolena připomínají artritické klouby. Jako dítě se dokázal sotva rovně postavit. Kamran se musel podivovat tomu rozdílu. Jaký zázrak, že to ubohé děcko vyrostlo v muže, který dokázal s úsměvem vyhrožovat samotnému korunnímu princi.

S neochotou a úctou se mu Kamran zahleděl do očí. On a Hazan byli skoro stejně urostlí a podobně stavění.

Jen jejich rysy se od sebe nemohly více lišit.

„Ne,“ vydechl princ hlasem, který i jemu samotnému zněl unaveně. Ostrá hrana jeho zlosti se začala pomalu obrušovat. „A pokud jde o tvoje nadšené fantazírování o mé bídné smrti, vůbec o tom nepochybuji. Mluvil jsem jen o tvém zhodnocení škod, které jsem podle tebe napáchal.“

Hazanovi zajiskřilo v oříškových očích, což byla jediná pozorovatelná známka jeho frustrace, kterou připustil. Přesto mluvil klidně, když řekl: „Skutečnost, že ve tvé mysli neulpívá sebemenší nejistota, že ses nedopustil tragické chyby, mi prozrazuje, že by sis měl nechat zkontrolovat krk palácovým řezníkem, pane.“

Kamran měl co dělat, aby se neusmál.

Kamran po svém ministrovi loupl očima.

Zvedl krví potřísněnou ruku. Hazan se odmlčel.

„Dost,“ řekl Kamran tiše. „Už jsem tvoje výtky trpěl dost dlouho.“

„To je politováníhodná skutečnost.“

A to brzy.

Table of Contents

Jedna

Dvě

Tři

Čtyři

Pět