RULE OF THE AURORA KING

Copyright © 2023 by Nisha J Tuli

Published by agreement with Folio Literary Management, LLC

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2024

ISBN 978-80-284-0230-3

Obsah

- 1. KAPITOLA

- 2. KAPITOLA

- 3. KAPITOLA

- 4. KAPITOLA

- 5. KAPITOLA

- 6. KAPITOLA

- 7. KAPITOLA

- 8. KAPITOLA

- 9. KAPITOLA

- 10. KAPITOLA

- 11. KAPITOLA

- 12. KAPITOLA

- 13. KAPITOLA

- 14. KAPITOLA

- 15. KAPITOLA

- 16. KAPITOLA

- 17. KAPITOLA

- 18. KAPITOLA

- 19. KAPITOLA

- 20. KAPITOLA

- 21. KAPITOLA

- 22. KAPITOLA

- 23. KAPITOLA

- 24. KAPITOLA

- 25. KAPITOLA

- 26. KAPITOLA

- 27. KAPITOLA

- 28. KAPITOLA

- 29. KAPITOLA

- 30. KAPITOLA

- 31. KAPITOLA

- 32. KAPITOLA

- 33. KAPITOLA

- 34. KAPITOLA

- 35. KAPITOLA

- 36. KAPITOLA

- 37. KAPITOLA

- 38. KAPITOLA

- 39. KAPITOLA

- 40. KAPITOLA

- 41. KAPITOLA

- 42. KAPITOLA

- 43. KAPITOLA

- 44. KAPITOLA

- 45. KAPITOLA

- 46. KAPITOLA

- PODĚKOVÁNÍ

- O AUTORCE

Pro každou ženu,

o které se říká,

že je moc divoká.

Příliš impulzivní.

Že jí je prostě moc.

Ať taková zůstane navždy.

POZNÁMKA AUTORKY

Vítejte zpět ve světě Uranu! Doufám, že hoříte nedočkavostí, až se znovu ponoříte do příběhu o Lor a zjistíte, co se bude dít dál.

Tentokrát můžete očekávat spoustu úzkosti i zlomených srdcí a třeba párkrát dostanete chuť mrsknout knihou na druhou stranu pokoje? To by mě mrzelo, ale nebojte, slibuju, že to všechno bude stát za to.

Varování před citlivým obsahem je víceméně stejné jako u prvního dílu, ale pro všechny případy ho najdete také na mých internetových stránkách nishajtuli.com.

Ještě jednou děkuji!

S láskou

Nisha

1. KAPITOLA

LOR

SOUČASNOST: KRÁLOVSTVÍ AURORA

Vší silou po princi Aurory mrštím vázou, která jen o vlásek mine jeho hlavu. Zvedne ruce, aby se kryl, zatímco váza se roztříští o stěnu a pokropí ho sprškou porcelánových střepů. Vrhnu se k nejbližšímu stolu s úmyslem popadnout křišťálovou misku, ale už je u mě – jednou rukou mě čapne za zápěstí, druhá mi sevře krk. Přirazí mě ke zdi takovou silou, že stačím jen heknout.

„Nech toho,“ zasyčí a obličej má tak blízko, že na rtech cítím jeho teplý dech.

Jsme v mé ložnici – respektive v mém vězení – kterým je dům někde uprostřed Pralesa v těch úplně nejvzdálenějších končinách království Aurory. Kolem jsou hory a pak nekonečná plocha půlnoční oblohy posetá záplavou tisíců hvězd a pruhy duhových barev.

Poté, co mě Amya a Mael před téměř pěti týdny vysvobodili z Afelionu, mě sem zavřeli a odmítají mě pustit. Zpočátku jsem byla přesvědčená, že mě vrátí do Nostrazy, ale nadále se ukazuje, že můj osud je složitější. Místo toho mě uvrhli do této okázalé komnaty a nepřestávají mi klást otázky. Už ani nevím, kolikrát jsem promýšlela útěk, jenže netuším, kam by to mělo být. Obklopuje nás smrtelně nebezpečný les a ještě nebezpečnější pohoří.

„Nic ti neřeknu, dokud mi nepřivedeš Willow a Tristana,“ prohlásím už po tisící, nebo teď možná po milionté. Přehled jsem ztratila před několika týdny.

„To nebude dřív, než odpovíš na otázky. Znám způsoby, jak tě rozmluvit, vězenkyně,“ cení na mě Nadir zuby, v tmavých znepokojivých očích prodchnutých polární září mu zlostně blýská. V zorničkách se mu svíjí barvy tak, že to působí téměř hypnoticky. Přikloní se tak těsně, až nás neodděluje nic než hradba z čirého hněvu. Z té blízkosti mi poškubává kůže, jako kdyby mi krví proplouvaly proužky látky.

„Jen do toho!“ odseknu. Takhle mi vyhrožuje celé týdny a nevím, co mu brání sliby dodržet. Taky proto ho provokuju – aby mu ruply nervy. Dumám, jak daleko asi můžu zajít.

Svá slova jsem myslela vážně. On se sice domnívá, že něco ví, a možná se jeho podezření zakládají na pravdě, ale já mu nehodlám nic potvrzovat, dokud nebudu vědět, že jsou bratr a sestra naživu.

Ale i tak je Nadir naivní, jestli si myslí, že ze mě potom něco dostane.

Zatne zuby, ale v očích se mu mihne zaváhání, i když tak letmé, že si nejsem jistá, jestli se mi to nezdálo.

„Tak dělej,“ dobírám si ho, zatímco mi sevře hrdlo ještě pevněji, tak, že už to začne být nebezpečné.

Hledím mu zpříma do očí, odhodlaná nedat mu nikdy najevo strach.

Nikdy mě nezlomí.

„Tak ukaž, jak mě přiměješ mluvit, mocný princi. Slibuju, že mi neuděláš nic, co jsem nezažila už předtím.“

„Přestaň, Nadire,“ řekne Amya, když vejde do místnosti a rozladěně sleduje, jak mě tiskne ke stěně. „Tohle jí nesmíš dělat.“

Nadir ji probodne zuřivým pohledem, ale ona ani nemrkne. Zjišťuju, že je vůči bratrovým náladám imunní, tak si usmyslím, že ji sama později o pár rad požádám.

Na sobě má dlouhou černou sukni s rozparkem odhalujícím nohy oděné v přiléhavé černé kůži, nahoře korzet bez rukávů, vepředu zavázaný fialovým šněrováním. Dlaně jí zdobí bezprstové rukavice, černé vlasy s barevnými proužky má po stranách hlavy svázané do dvou neúhledných drdolů.

Navzdory scéně, kterou narušila, se naprosto uvolněně usadí do křesla z černého sametu a zkříží nohy. Nadir a já se probodáváme očima, atmosféra je napjatá, hrudníky se nám vzdouvají vypjatým a nazlobeným oddychováním.

„Poslala jsem zprávu do Nostrazy,“ prohlásí, čímž na sebe strhne mou i jeho pozornost.

Když Nadir zavrčí: „Amyo,“ opět jako kdyby mi pod kůží propluly proužky látky.

Zvedne jemnou ručku. „Neboj. Byla jsem diskrétní.“

„Jestli se otec dozví, že ji máme tady…“

„Nedozví,“ řekne, ale zablýsknutí polární záře v očích prozradí, že ji pohodová nálada opustila. „Vím, co je v sázce. Nejednej se mnou jako s dítětem.“

„Hodláš mě pustit, nebo tady mám dál stát s tvojí rukou kolem krku, zatímco se tu budeš vybavovat?“ zeptám se ho.

Nadir se na mě zase zahledí, v očích se mu zračí nerozhodnost. Chtěl by udělat nějaké rázné gesto. Ztrácí trpělivost a je naprosto zřejmé, že balancuje na samém okraji, přes který může co nevidět přepadnout.

No, tak ať na tom okraji stojí dál. Vlastně bych ho mohla popostrčit.

Když mu zaškube v čelisti a naše pohledy se vpijí do sebe, zažívám opět ten pocit, jako by se mé kůže dotýkal zevnitř. Přestože bych to nikdy nepřiznala, nemůžu nevnímat, že se to stává pouze v jeho přítomnosti. Ani nechci myslet na to, co to může znamenat. Nevím, co to znamená, ale jsem si jistá, že to značí jen problémy. Ještě na vteřinu zaváhá, než mi krk konečně pustí.

„A přestaň tady zatraceně házet věcmi,“ prohlásí Nadir tak hlubokým a smrtícím hlasem, až mi přejede mráz po zádech. „Nebo tě uvážu na řetěz ve sklepě spolu se svými mazlíčky.“ Zlověstné zablýsknutí v jeho očích naznačuje, že ti jeho mazlíčci nebudou přátelská zvířátka, ale strašlivá monstra.

Poodstoupí a sleduje mě jako vyhladovělý predátor, který by mi po sebenepatrnější provokaci rozerval hrdlo. S pohledem, jejž na něj odhodlaně upírám, vystoupím z jeho stínu a dřív, než mi v tom může zabránit, se natáhnu pro křišťálovou misku a mrsknu s ní o stěnu.

Když se s třeskem rozletí na kousíčky, s vítězoslavným úsměvem se k němu otočím a odhodím přes rameno pramen vlasů.

Nevinně na něj zamrkám. „Co že jsi to říkal?“

Oči mu potemní tak, že jsou úplně černé, vířící světýlka pohasnou a zůstanou jen tmavé tůňky hluboké tak, že by v nich bylo možné utonout. Znovu mnou projede ta síla připomínající vzteklého démona, který se mi chce skrz kůži prodrat ven. Proč na mě jeho hněv působí takhle?

Amya si zakryje ústa, aby potlačila úsměv, zatímco já se na prince zadívám spatra. Zavrčí, napochoduje ke mně a opět mě chytí za zápěstí.

„Varoval jsem tě,“ řekne a přitáhne mě k sobě tak, že málem zakopnu, a tak se musím rychle opřít dlaní o jeho rozložitý hrudník, abych neupadla.

„Počkej! Chci si vyslechnout, co se dozvěděla v Nostraze. Jsou Tristan a Willow živí?“

Nadir mě trhnutím otočí, přitiskne si mě zády k hrudníku, jednu ruku mi obtočí kolem pasu, druhou mi zacpe ústa.

„Nic jí neříkej,“ přikáže své sestře, která se očividně chystá odpovědět mi na otázku. „Při samé bohyni Zeře, Amyo. Mlč.“

Amya zavře ústa, když slyší mé tlumené námitky, semkne pevně rty.

„Dovol, abych jí to pověděla,“ zaprosí pak princezna, čímž si u mě maličko polepší.

„Ne,“ zavrčí Nadir. „Varoval jsem ji.“

Když mě zvedne za pas ze země, začnu mu mlátit do železného nátepníku. Otočí se na patě a nese mě ke dveřím, zatímco se snažím vyprostit a kopu nohama ve snaze trefit mu holeně. Nebo nějakou drahocennější část těla.

Jenže je to neuvěřitelně mocný vznešený fae, takže si připadám asi jako kaktus, který se snaží ublížit stromu ze železa.

Na chodbu mě vynese ve chvíli, kdy se k mé komnatě blíží Mael. Jakmile nás spatří, přitiskne se zády a dlaněmi ke stěně, abychom mohli projít. „Koukám, že všechno klape.“

„Drž zobák,“ utrhne se na něj Nadir, zatímco spolu cestou po chodbě zápasíme, pak se zastaví. Stále se vzpírám a máchám rukama, zatímco on se otáčí dokola, jako by se nemohl rozhodnout, kam se vydat.

„Problém?“ vyzvídá Mael, který přišel blíž a složil ruce na široké hrudi. Má na sobě svou obvyklou koženou zbroj, černé vlasy nakrátko ostříhané, tmavě hnědá pokožka se mu leskne pod řadou drobných lustrů rozvěšených po celé délce chodby. Za ním stojí Amya s širokým úsměvem na tváři, který se očividně snaží skrýt.

„V tomhle baráku chybí hladomorna,“ prohlásí Nadir, jako by za to ostatní mohli a on si tuto zásadní skutečnost uvědomil právě teď. Hlavně že vyhrožoval, že mě zamkne ke svým mazlíčkům.

„V takovýchto domech hladomorny nebývají,“ informuje ho Amya. „Kvůli tomu jsme ho taky stavěli.“

„Jenže to bylo předtím, než jsem si uvědomil, že tu budeme ukrývat vězenkyni, která se chová jak vzteklý spratek,“ zavrčí Nadir, načež se škodolibě uchechtnu, což ho rozčílí ještě víc.

Princ z frustrace doslova zařve, pak kopnutím rozrazí dveře na konci chodby a odnese mě do rozlehlé ložnice s obří postelí pod dlouhou řadou oken, za nimiž severní polární záře maluje po nebi barevné stuhy.

I když byl Afelion obyčejný královský dvůr maskovaný jako ráj pozlacené krásy, jeho modré nebe mi chybí jako květinám voda. Protože tahle depresívní šedošedá deka ve mně vyvolává bolestivé vzpomínky na dvanáct let, jež jsem pod touto pochmurnou oblohou jen tak tak přežila.

Všechno v místnosti je černé, až na občasné barevné proužky – karmínové, fialové, smaragdové –, které dodávají kobercům nebo nábytku šmrnc.

Jo, a také až na dva obrovské chlupaté bílé psy ležící před krbem, kteří po našem příchodu jen zvedli hlavu a s prohnanou zvědavostí nás pozorují. Aspoň myslím, že jsou to psi, protože jsou velcí jako vlci, kteří by k večeři klidně slupli skupinku dětí. Tyhle mazlíčky měl na mysli? Zas tak nebezpečně nevypadají. Vlastně jsou svým způsobem roztomilí, když si odmyslím, že by mi nejspíš dokázali jedním kousnutím utrhnout hlavu.

V tu chvíli jeden ohrne pysk a z hrdla se mu vydere hluboké zavrčení, zatímco na mě upírá až příliš inteligentní pohled.

No dobrá, nevadí. Jsou rozhodně velmi nebezpeční.

Nadir mě táhne po podlaze, přičemž si Amya a Mael vymění ostražitý pohled.

„Nadire,“ napomene ho Amya jemně.

„Teď ne,“ odsekne tónem ostrým jako břitva. Po chvilce se mu z rukou odlepí stužky barevného světla a omotají se mi kolem zápěstí. Na kůži je necítím, přesto nedokážu dát ruce od sebe, jako by byly spoutané pramínky vzduchu.

Mael povytáhne tmavé obočí, očividně k tomu chce něco poznamenat, ale raději to spolkne, zatímco mi Nadir dalšími magickými stuhami plnými barev přivazuje zápěstí ke sloupku postele. Kdyby mým hlavním cílem nebylo odhodlání vyrvat mu srdce z těla a předhodit ho těm psům, možná bych uznala, že jsou ty jeho schopnosti docela úžasné.

Když je se mnou spokojený, poodstoupí a se samolibým úsměvem si založí svalnaté paže na prsou. Na sobě má běžný stejnokroj sestávající z přiléhavé černé košile a kalhot, vše mu sedí jako ulité.

„Kreténe,“ syčím a tahám za pouta. „Pusť mě odsud.“

Natlačí mě ke sloupku postele tak, že nás dělí jen závan napětí. „Říkal jsem, že jestli ještě něčím hodíš, poneseš si následky.“

S naštvaným heknutím škubnu pouty a odolám nutkání na něj plivnout. Nakopnout ho. Dát mu hlavičku. Cokoli. Tyhle kraviny už mě tak frustrují a štvou, mám toho po krk.

Nikdo mi nechce dopřát svobodu.

„A já ti zase řekla, že nebudu spolupracovat, dokud mi sem nepřivedeš přátele,“ odseknu.

Stále tajím pravdu o našem rodinném poutu s nadějí, že sourozence uchráním před tím, co podle mě princ chce.

„Myslíš, že se tě bojím? Přežila jsem dvanáct let v tom vašem svinském vězení, zatímco ty sis vyspával v nóbl hedvábném povlečení a promenoval se v nóbl šatech. I těm psům se nejspíš dostalo lepšího zacházení než mně.“

Tentokrát už po něm plivnu, ale slina se mu nějak vyhne a k mému zklamání spadne na podlahu.

„V tom vězení jsi byla proto, že jsi spáchala zločin,“ odvětí.

„Byla jsem dítě!“ zavřísknu tak, že se mi zlomí hlas. „Nic jsem neudělala, ty netvore!“

„Budeš mě oslovovat ‚Vaše Výsosti‘,“ zasyčí, v očích mu krouží karmínové spirály.

„Nejsi můj princ,“ vyprsknu a snažím se slova prodchnout bezedným hněvem.

Před tímhle nabubřelým blbem se nikdy neskloním.

„Jsi občankou království Aurory.“

„Jdi se vycpat. Nejsem a radši dřív umřu, než bych tě takhle oslovovala.“

Zatváří se divoce, ale neodpoví, otočí se na patě a pokyne Amye a Maelovi, aby ho následovali. Ve dveřích se zastaví a ohlédne se přes rameno.

„Jestli s těmi hloupostmi nepřestaneš, Morana a Khione už si tě srovnají.“

Dvě chlupaté obludy před krbem při zaslechnutí svých jmen ožijí, ale díky chundelatým kožichům hustým jako čerstvě padlý sníh vypadají celkem nevinně. Jenže potom odhalí tlamy plné ostrých zubů a párkrát zhluboka zavrčí, čímž mi připomenou, že se nemám dát jejich vizáží ošálit.

Amya na mě vrhne účastný pohled, který neopětuju. Ona si taky vyspávala v hedvábném povlečení a nosila hezké šaty, zatímco já hnila v Nostraze. Možná je z těch dvou tou hodnější, ať už to znamená cokoli, ale to ji nezbavuje viny za to, co potkalo mě a mé sourozence.

Když se dveře zavřou, rozhlédnu se po místnosti. Pohledem sklouznu k psům s hlavami položenými na packách, kteří jistě velmi dobře vnímají každý můj pohyb. Přes opěradlo židle u stolu v rohu je přehozený Nadirův krátký kabát, protější stěnu lemují police plné knih.

Zpoza dveří ke mně doléhají tlumené hlasy Maela, Amyi a Nadira, kteří se kvůli něčemu přou. Pravděpodobně kvůli mně.

Hned v den mého příchodu do tohoto domu se mě Nadir vyptával, kdo jsem a co po mně Atlas chtěl, ale odmítla jsem mu na cokoli odpovídat. Nevím, čemu věří, anebo jak blízko je pravdě, ale nehodlám mu to nijak ulehčovat. Atlas mě chtěl využít kvůli moci, již možná mám, a tak musím předpokládat, že ambice tohoto temného prince se ubírají podobným směrem.

Stání mě unavuje, tak se svezu k podlaze, kouzelná pouta se přizpůsobí jen do té míry, aby to bylo aspoň trochu pohodlné.

Musím se odsud dostat. Nejen z tohoto pokoje, ale z domu. Problém je, že netuším, kam bych měla jít. Nemám domov a jsem chudá jako kostelní myš. A nemůžu si jen tak napochodovat do Nostrazy s požadavkem, ať propustí Willow a Tristana. Ani nevím, jestli jsou vůbec naživu.

Sluneční zrcadlo mi povědělo, ať vyhledám Srdcovou korunu, jenže o tom, kde bych měla začít, nemám představu už vůbec. Kde ji mám hledat?

Konečně se otevřou dveře, dovnitř rázně vejde Nadir a dřív, než za sebou zabouchne, na mě vrhne temný, zamračený pohled. Amya ani Mael už ho nenásledují, tak mi vzadu po krku přejede lehký závan strachu. Najednou si velice dobře uvědomuju, že vůbec netuším, čeho je tenhle divoký faeský princ schopný. Jak moc se mám bát? Přinutí mě dělat stejné věci jako stráže v Nostraze? Zrychlí se mi tep a zpotí dlaně. Radši umřu, než abych trpěla jako tenkrát.

Nikdo mi tu fyzicky neublížil, ale je jasné, že se kvůli své neustálé drzosti pohybuju na ostří nože. Co bych ale z toho měla, kdybych začala spolupracovat? Nemám téměř co ztratit. Pokud se mě Nadir chystá využít jako Atlas, pak jsem v každém případě v průšvihu. Jediná moc, kterou disponuju, spočívá v tajemstvích uzamčených v mé hlavě a schopnosti je použít k vysvobození Tristana a Willow.

Navzdory tomu, že mi teoreticky neublížil, je jasné, že princ je smrtelně nebezpečný a schopný bez rozmýšlení kohokoli zabít. Vyzařuje z něj síla, hrozba a neklamná temná aura. Když mě opět tak zvláštně zabrní pod kůží, zhluboka se nadechnu, abych ten pocit potlačila.

Nadir dojde ke krbu, dřepne si a podrbe psy, zatímco ti se převalí a užívají si jeho pozornost. Je vidět, že v jeho srdci zaujímají výjimečné místo. Ta scéna je v takovém nesouladu s jeho obvyklým chováním, že se trochu uvolním. Pak si stoupne, aniž by dával najevo, že mě bere na vědomí, a vytratí se do koupelny. Když zaslechnu tekoucí vodu, dopáleně zafuním a odfouknu si z očí nezdárný pramen vlasů.

Ve vzduchu je cítit chlad, který byl v Auroře odjakživa a který si tak dobře pamatuju. Chladné je tu všechno. Vzduch, obloha i ten pitomý princ. Na sobě mám přiléhavé kalhoty z jemné látky, tlusté ponožky a tlustý černý svetr. Naštěstí je vše dostatečně teplé a pohodlné.

Když se dveře zase otevřou, ostře se nadechnu při pohledu na změnu oděvu. Jelikož je do půl těla nahý, není možné nežasnout nad dokonalostí pevné štíhlé postavy. Jak kráčí k pracovnímu stolu, napínají se mu a povolují lesknoucí se svaly, pak se začne prohrabovat ve štosu lejster, aniž by se na mě podíval.

Po kůži na hrudníku a horních částech ramen se mu táhne škála vinoucích se barevných obrazců. Na sobě má jen tenké černé kalhoty, posazené tak nízko na bocích, až je to téměř skandální. Co to má znamenat? Chce si se mnou takhle zahrávat?

Když zvedne hlavu a pohlédneme si do očí, rychle odvrátím zrak a stydím se, že mě načapal, jak ho očumuju. Zaslechnu jeho posměšné uchechtnutí, pak zhasne lampu na stole a místnost uvrhne do téměř naprosté tmy, okny dovnitř pronikají jen světla polární záře.

„Co chceš dělat?“ vyzvídám a mžourám na něj tmou. Hrudník se mi stahuje nervozitou z toho, jak přesně se mnou hodlá naložit, když jsem připoutaná v jeho ložnici.

Od kůže, výrazných lícních kostí a pevné sanice se mu odrážejí barvy polární záře. Zlehka našlapuje po kobercích na podlaze z černého mramoru, pohled na jeho bosé nohy je jaksi trapně intimní.

„Jdu spát, vězenkyně. Připozdívá se.“

„A co já?“ Zatahám za magické provazy, které mě stále drží u postele.

„Co jako?“

„Nemůžeš mě tady takhle nechat celou noc.“

„Ale můžu. Jak mi v tom chceš zabránit?“

Taková odpověď mě rozhodně nepřekvapí. Předtím jsem ho naštvala, a tak nastal čas na odplatu.

„Nenávidím tě,“ pronesu téměř šeptem.

„To už jsi řekla tolikrát. Jak vidíš, nechává mě to v naprostém klidu. Chystám se spát jako nemluvně právě proto, že vím, jak mě nesnášíš.“

Přejde ke straně postele, odhrne pokrývku a se škodolibým úsměvem shlédne k místu, kde sedím na podlaze. Vklouzne do postele, přikryje se a s uspokojením zasténá, čímž mi asi chce dát náležitě najevo, v jakém pohodlí se na rozdíl ode mě nachází. A funguje to. Poposednu si na tvrdé podlaze, už teď mám zdřevěnělý zadek a bolí mě znehybněné paže. Nicméně se opravdu zdá, že princ se chystá spát, a ne na mně vykonat nějakou nemravnou pomstu.

Potichu pískne, načež se jeho psi zvednou a protáhnou před ohněm v krbu, který jejich hebkou srst nasvěcuje na oranžovo. Nejdřív mě napadne, že půjdou po mně. Nervózně polknu, ale jen projdou kolem, vyskočí na postel a s tichým zavrčením se uvelebí vedle svého pána.

Takže dokonce i se psy se tu zachází líp. Tohle musím mít stále na paměti.

Z Nadira sice vidím jen hroudu pod přikrývkou, ale vrhám na něj ten nejostřejší pohled, kterým bych ho chtěla na místě spálit. Jako kdyby mi četl myšlenky, opět nápadně zavzdychá. Koho by napadlo, že může být nesmrtelný princ takhle malicherný?

„Sladké sny, vězenkyně,“ řekne tónem s jasným náznakem pobavení.

Potlačím zuřivé zavrčení, které už se mi dralo z hrdla, abych mu tím neudělala ani sebemenší radost, a zírám do tmy s přísahou, že ho zabiju.

Pomalu a bolestivě.

Zbývá jen rozhodnutí, jestli dřív ukončím život prince, nebo jeho otce.

2. KAPITOLA

Spím neklidně a trhaně, usínám, jen když mi klesne hlava, pak se s cuknutím probouzím. Nepohodlí, které znemožňuje spánek, mi připomene dny strávené v Dolině, odkud mě pak unesl Gabriel. Zajímalo by mě, co můj bývalý ochránce teď dělá. Jestli ví, kam jsem zmizela, nebo jestli se o to vůbec stará. Nejspíš je bez sebe nadšením, že se mě po všech těch problémech, které jsem způsobila, zbavil.

V průběhu noci naslouchám směsici psího pochrupování a princova tichého oddychování. Škubnu za pouta s přáním vylézt na postel a způsobit mu bolest, ale on si dál dřímá, netečný k mému nepohodlí. Možná bych mohla začít ječet, jen abych narušila ten jeho sladký spánek, ale dospěju k názoru, že to nestojí za případné následky z jeho strany.

Když konečně obloha přejde z inkoustově černé v tmavě šedou, zatoužím po teple slunečního svitu a jasně modré obloze. Jakmile se polární záře s nastupujícím dnem vytratí a zanechá za sebou jen depresívně prázdnou plochu, opět dumám nad tím, jak v takovémto místě někdo vůbec může chtít žít.

Myslím na afelionské pláže. Žhavý písek a příboj. Přestože ve zlatém paláci u moře vládly pochybné poměry, stále toužím po luxusu slunečních paprsků dopadajících mi na kůži.

Ozve se tiché zaklepání na dveře, které se pak neslyšně otevřou. Vejde žena v prosté tunice a přiléhavých kalhotách, v rukou drží stříbrný tác. Poznávám v ní jednu ze služebných tohoto panství, protože nosívá jídlo i do mého pokoje. Když se pokradmu podívá mým směrem, zakručí mi v břiše.

Při pokládání tácu na černý dřevěný stůl před řadou oken se vyhýbá očnímu kontaktu. Chystá talíř s chlebem, šunkou, ovocem a vejci. Rozmísťuje šálky, příbory, nažehlené bílé ubrousky. A nádobu s kávou, jejíž vůně se šíří do okolí.

Všichni místní sloužící jsou lidé, stejně jako v Afelionu. Fae jsou nejspíš příliš důležití na to, aby si špinili ruce s podřadnými pracemi, jako je vaření a uklízení.

Když nachytá princovi snídani, na chvíli se vzdálí, pak se vrátí se dvěma obřími stříbrnými miskami, které položí na podlahu u dveří. Morana a Khione seskočí z postele, odcupitají k jídlu a ponoří do něj čenichy.

Zaslechnu šustění přikrývek a sleduju Nadira, jak si sedá, dlouhé vlasy má po spánku rozkošně rozcuchané. Večer jsem zkusila nereagovat na jeho potetovaný trup a zářivě hnědou kůži, ale samotná jeho přítomnost vyplňuje pokoj jakousi stěží zkrocenou energií. Když vstane z postele a jde k nachystané snídani, ignoruje mě.

„Děkuju, Breo,“ řekne běžným tónem, mnohem příjemnějším, než jakým mluví se mnou. Brea přikývne.

„Dobrou chuť.“ S rukama sepnutýma před sebou se na mě opět pokradmu podívá, načež rychle opustí místnost. Dívám se za ní a chci ji přivolat zpátky. Nechci tu s princem zůstávat sama. Tahle vynucená blízkost, kdy mezi ním a mnou netvoří bariéru žádná věc ani bytost, mě znervózňuje způsobem, jaký raději nehodlám zkoumat.

Jelikož je teď vzhůru, cosi pod mou kůží se opět zavrtí a zatahá mě za nervy. Zatímco spal, na chvilku jsem si od toho oddechla, ale když se na mě teď opět podívá, vyplave to na povrch jako vzduchová bublina. Zamrkám a přeju si, aby to přestalo.

Vůbec nic to neznamená.

Když se opře na židli, u čehož zatne břišní svaly, musím se usilovně bránit pohledu na řadu černých chlupů mizejících v nízko posazeném pasu kalhot. Vyhodí nohy na druhou židli a upře na mě znepokojivý pohled, zatímco přiloží k ústům šálek kávy a hlasitě usrkne.

Bezděčně si olíznu rty, sleduju, co dělá, a doslova cítím voňavou kávu na jazyku.

„Hlad, vězenkyně?“

Naštvaně ho probodnu pohledem. „Ne.“

Zakření se, vezme do ruky trojúhelníček chleba a zakousne se do něj. Za těch několik týdnů tady už jsem se do jisté míry obeznámila s pokrmy království Aurora, ale většina mi stále nic neříká. Během pobytu v Afelionu jsem zažila tolik nových věcí, ale tady na mě za každým rohem číhá další důkaz mého nedostatečného vzdělání. Vzduch prostupují vůně koření, jež nepoznávám, a sbíhají se mi z nich sliny.

„Dobrá, tak se nebudu dělit.“

„Jako bys to měl v úmyslu,“ odvětím zostra, načež se opět ušklíbne, dá si další sousto, které pomalu žvýká, a pak zasténá blahem, jako kdyby jaktěživ neokusil nic lepšího. „Takže jaké se mnou máš plány? Necháš mě tady připoutanou jako svého domácího mazlíčka?“

Při zmínce o mazlíčcích zaslechnu tiché cvaknutí drápů na mramorové podlaze. Psi se nažrali a teď s vrtícími bílými ohony přiklusali za pánem. Když oba drbe za ušima, všimnu si, že se mu obměkčí pohled. Že by v hloubi té vypracované hrudi měl princ přece jen nějaké srdce?

„Aha, promiň. Dokonce i tvoji psi se tady můžou svobodně procházet,“ konstatuju hořce.

Vrhne po mně blahosklonný, pobavený pohled.

„Až se budeš umět chovat jako oni, vězenkyně, pak zvážím, jestli s tebou nemám zacházet stejně.“

„Jmenuju se Lor, kreténe,“ utrhnu se na něj. „Jestli chceš, abych se chovala jako člověk, pak mi tak přestaň říkat.“

Nadir sundá nohy ze židle, nakloní se dopředu a opře se lokty o kolena. Psi se ke mně otočí, pysky jim poškubávají. Něco mi napovídá, že by mi na princovo lusknutí se škodolibou radostí vyrvali slezinu z těla.

„Jenže mně se hrozně moc líbí, jak to zní, vězenkyně. Takže ti tak říkat asi nepřestanu. A nechci, aby ses chovala zrovna jako člověk.“

Upřeně na sebe hledíme, slova visí ve vzduchu jako příslib smrti. Rýpe do mě, aby ze mě vydoloval má tajemství, ale odmítám ustoupit, dokud nedostanu, co chci. Nebudu to já, kdo mrkne jako první.

S cvakáním zubů se po něm vrhnu. Samozřejmě je to naprosto marná snaha, jelikož se dokážu pohnout sotva pár centimetrů od místa, ke kterému jsem připoutaná. Psi ožijí, očividně vycítí, že jejich pánovi hrozí nebezpečí. Sykne na ně, což je utiší, pak se zahihňá a zavrtí hlavou. „A to s tebou Atlas chtěl uzavřít sňatek. Přitom bys ho rozsápala na kousky.“

„Atlas mě aspoň nepřivazoval ke své pitomé posteli!“

Nadir povytáhne tmavé obočí. „To ne, jen tě uvrhl do podzemního žaláře.“ Semknu naštvaně rty, protože má pravdu. Proč ho vlastně bráním? Nenávidím je oba. Jsou to odporné, egoistické bestie. „A já bych pořád rád věděl, proč to udělal. Co ti řeklo Zrcadlo?“

„Zrcadlo mě odmítlo,“ opakuju, což je téměř pravda.

„Lžeš.“

„Nelžu. Řeklo mi, že já se královnou Afelionu stát nemám,“ volím opatrně slova, jimiž obcházím pravdu. Skutečně mi povědělo tohle, ale Nadir by mě musel mučit, abych vyzradila mnohem důležitější podrobnosti, které mi odhalilo.

Znovu bezvýsledně zatahám za pouta. Musím se odsud dostat. Musím najít Tristana a Willow a dostat nás všechny pryč, abychom se konečně mohli domáhat dědictví naší rodiny.

Nadir na mě mžourá, zkouší v mých slovech odhalit lež.

„Ozvali se ti z Nostrazy?“ zeptám se, načež zamrká.

„Cože?“

„Tvoje sestra zmínila, že včera vyslala do Nostrazy zvěda. Má nějaké zprávy?“

„Od večera jsem s tebou byl v tomhle pokoji, vězenkyně. Takže nemám tušení.“

Odolám nutkání zavrčet nad tónem jeho řeči a způsobem, jakým dává najevo, že moje otázka postrádá jakýkoli význam. Tristan a Willow můžou být mrtví, a jemu je to očividně úplně jedno. Zatímco jsem byla pryč a hrála si na budoucí královnu, mohli zemřít a já u toho nebyla. Zároveň musím přiznat, že se s takovýmto chováním nikam nedostanu. Nadir má prazvláštní nadání zavrtat se mi pod kůži, a tak si ho nesmím připustit k tělu.

„Můžeme se jí zeptat?“ žádám naléhavým tónem a snažím se, aby zněl o trochu vlídněji, ačkoli bych nejradši ječela. Podlézat tomuhle blbovi se mi příčí.

„Až to dojím,“ odvětí jízlivě, otočí se k talíři a ignoruje mě. Přitom ví, jak je to pro mě důležité. Dala jsem to náležitě najevo.

„Dobrá.“ Sedím opřená o sloupek postele, čekám, až se nají, ticho v místnosti narušuje jen ťukání hrnku o stůl a škrábání vidličky po talíři. Psi si lehnou a s hlavami položenými na packách mě sledují. Nejspíš dávají pozor na nějaké unáhlené pohyby. Odpočívají, ale jsou stále ve střehu. Měla bych si dobře zapamatovat, že Nadir není jediné zvíře v tomhle pokoji.

Jí pomalu, dává si načas a já vím, že to dělá, jen aby mě tím rozčílil. Na tomhle princovi není pomalého nic, ledaže by to posloužilo jeho záměrům. Přerývavě se nadechnu, zkouším utišit hněv a zklidnit rychle bušící srdce.

Neschopnost ovládnout výbušnou povahu je jednou z mých největších slabin. Potřebuju se naučit ji zvládat. Až se dozvím, co je s bratrem a sestrou, budu mít víc možností, ale pro teď musím předstírat, že jsem svolná spolupracovat.

Nadir konečně dojí, odstrčí se na židli od stolu, a aniž by mě bral na vědomí, odejde do koupelny. Rázem se mi připomene nepříjemně tlačící měchýř. Když zaslechnu pouštění sprchy, zlostí zaskřípu zuby. Jak dlouho mu to tam bude trvat?

Kroutím se na podlaze a bojím se, že se počurám, jestli tam budu ještě chvíli sedět. A možná bych to mohla udělat, zašpinit tenhle draze vypadající koberec. Uvidím, kdo z nás je zvíře. Ale nápad zase zaplaším, protože vím, že ani já nejsem tak šílená, a během čekání se snažím soustředit na něco jiného.

Konečně zavře sprchu, slyším, jak se za dveřmi pohybuje.

„Hej!“ zaječím do prázdné místnosti a doufám, že mě nebude ignorovat.

Nemám tušení, jak ho nazývat. Téhle otázce jsem se celé týdny vyhýbala a obcházela situace, kdy bych ho musela napřímo oslovit, jenže teď se nemůžu hnout. Vaše Výsosti zní směšně. Není to můj princ a ani nikdy nebude. To, co jsem říkala o způsobu oslovování, jsem myslela vážně.

Ale říkat mu Nadire mi připadá příliš důvěrné, protože rozhodně nejsme kamarádi ani spojenci. A on se o mně nikdy nezmínil jinak než jako o vězenkyni, tak bych možná mohla přijít se stejně ponižujícím oslovením.

„Hej! Chce se mi čůrat!“

Když se dveře o pár vteřin později otevřou, má na sobě úzké černé kalhoty obepínající stehna a boky, nahoře černou, stále nezapnutou košili, která rámuje barevná tetování na jeho trupu. Jeden koutek se mu zvedá do podlého úsměvu, oči vesele svítí. „Tys něco chtěla, vězenkyně?“

„Potřebuju do koupelny.“

Složí svalnaté paže a opře se o zárubeň. Překříží nohy v kotnících a sklouzne ke mně pohledem. „Cos to říkala?“

„Nech mě dojít si na záchod, jinak se ti vyčůrám na tu debilní podlahu, idiote.“

Idiote. Ano, to sedí, když o tom uvažuju. Zavrtí hlavou, přejede si dlaní po obličeji, vydá se mým směrem a zastaví se přede mnou. Zvednu hlavu a silou vůle se snažím tvářit drsně.

„Pustím tě, ale o nic se nebudeš pokoušet.“

„A o co asi? Vždyť jsem jenom tvá nebohá, bezmocná zajatkyně,“ prohlásím a významně pomrkávám.

Obrátí oči v sloup a zatahá za magická pouta kolem mých zápěstí. Určitě by na to stačilo nějaké kouzlo, ale jak mě rozvazuje, otře se prsty o ty moje, načež se mi zvýší tlak v žilách, jako kdyby se k němu moje krev zoufale snažila přiblížit.

Ucuknu rukama, abych ten pocit rozehnala – ať už znamená cokoli – přestože pohyb je to naprosto bezděčný. Nelíbí se mi, že vedle něj pociťuju i něco jiného než čirý, nefalšovaný odpor. Jakmile jsou pouta pryč, promnu si zápěstí a při vstávání zaúpím, jak mám z celonočního sezení na podlaze ztuhlé tělo.

„Parchante,“ zamumlám potichu při protřepávání nohou, pak už letím do koupelny s jeho zlověstným řehotem v patách.

Koupelna je úžasná, i když menší, než jsem očekávala. Podle toho, co jsem z tohoto domu zatím viděla, se všechno jeví nákladné a kvalitně udělané, ale takové jako v Hradní věži to není. Dospěla jsem k názoru, že mě drží tady uprostřed ničeho proto, že chtějí před králem Aurory utajit, kde se nacházím.

Možná že se bojí toho, co ohledně mě zatím jenom tuší. Že kdybych se dostala do špatných rukou, mohla bych udělat pořádnou paseku. Nuže, mají pravdu. Jakmile zjistím, jak se odsud dostat a jak vypátrat Korunu, jsem stoprocentně odhodlaná vzít si zpět to, co mi patří.

Co nechápu, je, proč mě drží dál od svého milovaného tatíčka.

Když si dojdu na záchod a umyju ruce, zastavím se před zrcadlem a zadívám se na sebe. Medailónek, který jsem si vzala v Afelionu, mi stále visí kolem krku, tak ho sevřu v dlani a z malého odštípnutého drahokamu uvnitř absorbuju sílu.

Během posledních měsíců jsem přibrala, už nemám vyzáblý, propadlý obličej ani tolik utrápený pohled. Oblé kontury tváří jako by napodobovaly oblé tvary hýždí, stehen a prsou. Teď vypadám jako žena, a ne jako slabá holka, kterou unesli z Nostrazy. Nikdy bych nečekala, že bych mohla být něco jiného než kost a kůže.

Zčásti stále nemůžu uvěřit, že jsem se z věznice vůbec dostala.

Díky odrazu v zrcadle se můžu soustředit a zalovím hloub v duši, kde šátrám po magii, o níž vím, že je uzamčená hluboko v mém nitru. Tam, kde jsem ji nechávala uvězněnou tolik dlouhých let. Jenže teď má ta magie tvar dvou hrubě opracovaných schodišť přitlučených k sobě. Připomíná jednoduchý rébus, který se zasekl, protože někdo chtěl kruhovým otvorem prostrčit kvádr.

Mrkám úsilím, když za magii tahám ve snaze odtrhnout od sebe její dvě části, ale ty drží příliš pevně. Frustrovaně zaúpím. Celé ty roky jsem ji musela držet pod zámkem, a teď se mi nedaří ji získat zpět. Už se o to snažím několik týdnů, protože když mě Amya a Mael „vysvobodili“ z Afelionu, dospěla jsem k názoru, že nastal čas magii uvolnit. Bude jedinou možností obrany, pokud se někdo dozví moje tajemství.

Za dveřmi slyším hlasy, pak někdo zaklepe.

„Praštila ses tam do hlavy, vězenkyně?“ vyzvídá Nadir tím povýšeneckým tónem. „Hlavně mi neříkej, žes tě tam najdu ležet v bezvědomí s kalhotami u kotníků. V jak ponižující situaci by ses ocitla.“

„Kreténe,“ zamumlám potichu, pak zaslechnu jeho smích, na kterém není pranic vřelého. Otevřu dveře a vidím, jak se hned za nimi opírá o stěnu se složenýma rukama, zapnutou košili už má zastrčenou.

Když se naše pohledy setkají, opět jako by mi pod kůží zajiskřila vlákna magie. Ve snaze to potlačit mnou zacloumá vztek. Ale ať se snažím sebevíc, nedokážu to ovládnout.

V místnosti jsou už také Amya a Mael, kteří nás zvídavě pozorují.

„Máš nějaké zprávy z Nostrazy?“ zeptám se, když odtrhnu pohled od Nadira a dojdu k černé sametové pohovce, na níž je uvelebená Amya. Po mé otázce se jí obměkčí výraz, ale zavrtí hlavou.

„Ještě ne. Slibuju, že jakmile budu něco mít, dozvíš se to.“

Zírám na ni a nejsem si jistá, co si mám o téhle princezně myslet. I ona má vinu na tom, že jsem déle než desetiletí hnila v Nostraze, ale na rozdíl od Nadira se zdá, že ji to opravdu mrzí.

„Děkuju,“ pronesu a myslím to vážně, protože v tomhle jí věřím, nehledě na to, jestli o to stojí. Dala jsem jasně najevo, že jim nic neřeknu, dokud se nedozvím, co je s bratrem a sestrou, což je jediný důvod, proč Nadir předstírá aspoň nějaký zájem.

S chladným pohledem se otočím k princi. „Můžu se teď vrátit do svého pokoje? Nebo mám být nadále připoutaná u paty tvojí postele jako někdo, kdo si zaslouží méně lidského chování než tví milovaní psi?“

„Možná kdybys tak nedivočila,“ zavtipkuje Mael, tak pro změnu probodnu pohledem jeho. Když se zazubí a na tváři se mu udělá důlek, mám pocit, že by si tenhle vznešený fae v hodnosti kapitána dokázal na svou stranu získat i samotného vládce podsvětí, kdyby chtěl.

„Můžeš se vrátit do svého pokoje,“ odvětí Nadir. „Ale jestli se budeš zase chovat jako předtím, trest bude mnohem horší než ten z dnešní noci. To byla pouhá dětská hra v porovnání s tím, co bych ti mohl udělat, a také bych to udělal.“

Všimnu si, jak Amya otevře ústa, ale Nadir ji umlčí pohledem, načež je opět zavře.

S hranou úklonou se na něj lichotivě usměju. „Samozřejmě, Vaše Výsosti.“ Když to budu vyslovovat náležitě jízlivě, nebudu z toho oslovení mít tak tísnivý pocit.

Naposledy na sebe vztekle pohlédneme, pak se otočím a odkráčím pryč.

3. KAPITOLA

NADIR

Vypochoduje z místnosti s rovnými zády, ramena drží dozadu. Zachovává si důstojnost navzdory tomu, že jsem ji donutil spát celou noc u paty mé postele. Ze všech sil se snažím nezírat jí na zadek v těch upnutých kalhotách, jenže to nefunguje – jako bych se na ni přímo lepil pohledem. Dveře zabouchne takovou silou, až se na stěně zatřesou obrazy.

Když je pryč, hluboce si povzdechnu, zakroužím rameny a snažím se opět srovnat myšlenky. Proč nedokážu myslet, když je nablízku? Všechno, co mám v hlavě, v nitru těla a nakonec i v kalhotách, hned začne být zmatené a popletené a trýznivým způsobem se to hlásí o pozornost.

Je to návykové. Způsob, jakým mě nenávidí. Jak ji spaluje ten oheň, jímž se umí rozžhavit až doběla; to pak po ní bolestně zatoužím, kdykoli se na mě podívá. Jako kdyby byla neustále na samém pokraji výbuchu, který by mi celý život rozmetal na kousky. Ne že by mě někdy přitahovaly zdrženlivé nebo krotké ženy, jenže ona není jen divoká, je jako zvíře a já na ni nedokážu přestat myslet.

Mael upoutá mou pozornost zlověstným pochechtáváním, čímž mě vyruší ze spleti myšlenek. Prudce se otočím a už cením zuby. Bohové, vždyť já jsem poslední dobou stále na hranici ztráty zdravého rozumu.

„Co je to s tebou?“ vyzvídá a s rukama založenýma na prsou se opírá o stůl. „Jsi úplně rozhozený.“

Vymění si s Amyou významný pohled, ta pak ke mně obrátí starostlivé oči. Stále o mě má obavy, ale nemusí. Dokážu se o sebe postarat sám.

„Neplete se. Poslední dobou se zdá, že to vůbec nejsi ty.“

„Jsem v pořádku. Potřebuju se napít.“ Oba mají pravdu. Je ze mě troska a za všechno může ta ženská, která právě opustila místnost. Vězenkyně z Nostrazy, která by pro mě neměla znamenat vůbec nic, ale které mám plnou hlavu a nemůžu ji odtamtud vystrnadit.

„Je devět ráno,“ poznamená Mael.

„A co má být?“ Prudce otevřu skleněná dvířka skříňky s širokou škálou tvrdého alkoholu. Zvolím tmavě zelené elfí víno, což by po snídani mohla být vhodná kořalka. Není příliš silné, ale mělo by mít dostatečný říz na to, aby mi zklidnilo pocuchané nervy.

Naliju si štědrou dávku a zírám na sklenku, když se v myšlenkách zase vrátím k ní.

„Zašla jsem do Věže,“ oznámí mi Amya, čímž mě vyruší z dalšího klubka úvah.

„A?“

Pokrčí rameny. „Zdá se, že o něčem stále dumá. Když jsem u něj byla, moc toho nenamluvil.“ Opře se lokty o kolena a usměje se, v očích má ten nezbedný pohled, který tak dobře znám. „Opravdu mu neudělalo radost, že má kvůli tobě celý aurorský dvůr vstup do Afelionu zakázaný.“

Odfrknu, usrknu elfího vína a vychutnávám si štípání v jícnu.

„Promiň, ale musela jsem mu to říct. Doufám, že ti to nevadí.“

Zavrtím hlavou. Rozhodně mi to nevadí. Aspoň mám o jednu konverzaci s otcem míň.

„Udělal jsem všem službu. Teď už nemusí trpět na Atlasových večírcích,“ namítnu a svezu se na pohovku vedle sestry, až led ve sklenici zacinká. „Kde myslí, že jsem?“

„Kdekoli. Pověděla jsem mu, že jste si s D’Arcy na plese padli do oka a že budeš pár dní u ní.“

Povytáhnu obočí a dumám, jestli to byla ta nejlepší lež, jakou si mohla vymyslet. „A zbaštil to?“

Ledově chladná královna Hvězd z Celestrie není zrovna můj typ. Nejen kvůli tomu, že každého nenávidí, ale protože už si prošla sedmi manželstvími s protějšky různého pohlaví a ti do jednoho za „záhadných“ okolností skonali.

Děkuji, nechci. Rád bych, aby mi zůstala hlava na krku.

Amya pokrčí rameny. „Jak jsem řekla, vypadal, že o něčem usilovně přemýšlí.“

„Jak se vede matce?“ vyzvídám se sžíravými výčitkami. Příliš dlouho už jsem nebyl doma.

Opět pokrčí rameny. „Dobře.“ Pomalu odvrátí zrak a nahrbí se, ale dál na ni v tomhle ohledu netlačím.

Místo toho se optám: „Mluvil otec o té holce?“

Přikývne. „Mluvil a já mu sdělila, že po ní nadále pátráš, což je další důvod, proč jsi tak dlouho pryč.“

„Takže nemá podezření, že ji máme tady?“

Přestože jsme na samém okraji Aurory, v panství, které jsme s Amyou postavili, abychom se dostali z Hradní věže, králův dosah proniká do každičké části této říše. Budova je chráněná před všemi kromě nás, ale nikdy se nedokážu zbavit nutkání spát s jedním okem otevřeným. Můj otec si nějak záhadně pokaždé najde způsob, jak všechno zničit.

„Myslím, že ne, ale nejsem si jistá, jak dlouho bychom ji tu měli ještě držet, Nadire. Vím, že na ní podle tebe něco je, ale s tím nemůžu souhlasit. Zdá se, že je to obyčejný člověk. Nedokážu v ní rozpoznat špetku magie.“

Podívám se na Maela. „Co se ti ještě doneslo z království Srdce?“

„Včera večer se ozval Etienne,“ odvětí Mael, pak semkne rty. „Skrývá se ve stejné osadě jako obvykle. Všechny ostatní jsem odtamtud stáhl, abych nevzbudil podezření. Muži tvého otce se tam několikrát vrátili.“

„Pořád po něčem pátrají?“

Mael svraští obočí. „Etienne říkal, že shromáždili všechny ženy – každou ve věku dvaceti až třiceti let – a někam je odvedli.“

Rázem se s Amyou narovnáme.

„A kam?“

Zavrtí hlavou. „Tohle ještě neví. Nedokázal je načapat při činu. Povídá se, že se takhle chovají v osadách.“

Amya při nadechnutí sykne. „Takže otec někoho hledá.“

Naše pohledy se setkají, když nám dojde, že konečně máme něco hmatatelného. Skutečnost, kolem které jsme kroužili celé týdny.

„Snad si nemyslíš…“ spustí Amya. „Ale to nemůže být Lor. Když zmizela z Nostrazy, nijak viditelně ho to neznepokojilo, což musí mít nějaký důvod. Lor je pouhý člověk, Nadire. Opravdu si myslíš, že se nepleteme?“

Zavrtím hlavou. Na jejích slovech něco je. Tohle vůbec nedává smysl. Pokud Rion přišel o Prvořadou království Srdce, proč ji nehledá po celém Uranu? A proč musela být celé ty roky pod zámkem? Vypadal, že ho její zmizení neznepokojilo, ačkoli jsem si jistý, že nechtěl, abych se o existenci vězenkyně číslo 3452 vůbec dozvěděl.

Poslal mě ji hledat, jako by to byla jen bezvýznamná věc, ale otec vždycky býval velmi dobrý herec a nikdy nedělá nic, aniž by k tomu neměl dobrý důvod. Nedokážu se zbavit neodbytného pocitu, že mě vyslal po ní pátrat, jen aby mě svedl na falešnou stopu. Tvářil se, jak je to bezvýznamné, o čemž mě tím chtěl přesvědčit.

Tisknu sklenici v rukou z frustrace nad hlavolamem, který se mi po každém mrknutí ukazuje z jiného úhlu.

„Podle mě se nepleteme.“

„Jak si tím můžeš být tak jistý?“ Amya si poposedne dopředu. „Nemáme důkazy, které by naznačovaly, že to není jen obyčejná smrtelná vězenkyně, která se do něčeho náhodou namočila. Možná jde o případ záměny identity.“

Morana, jeden z polárních psů, se zvedne a opře si bradu o moje koleno. Drbu ji za ušima, zatímco přemýšlím o sestřiných otázkách. Jak si můžu být tak jistý? Nelze to vysvětlit ani vyjádřit slovy, ale prostě to vím. Stejně jako vím, jak se jmenuju, tak to vím.

„Řekla jsi jí pravdu o tom, že ještě nemáš žádné zprávy z Nostrazy? Pracuje na tom Hylene?“ ptám se.

Amya přikývne „Tohle je pravda. Ale očekávám, že se Hylene brzy ozve. Jestli jsou tamti dva naživu, tak je odtamtud dostane.“

„Myslíš, že Tristan a Willow jsou s Lor příbuzní?“ zeptá se Mael. „Připadá mi, že jí na nich nějak moc záleží.“

„Že by bratr a sestra?“ navrhne Amya. „Pokud je Lor doopravdy vznešená fae, pak by mohli magií disponovat i oni.“ Ale už nevysloví to, na co všichni myslíme. Pokud disponuje magií kdokoli z těch tří, pak se stala naprosto nemožná věc.

Amya zavrtí hlavou. „To dítě umřelo. V každém příběhu, v každé verzi vyprávění o válce stojí, že s královnou přišlo o život i její dítě.“ Pronáší to nezaujatým tónem, jako by si to v duchu předříkávala už tisíckrát.

„No právě,“ řekne Mael a ze svého místa u stolu, kde stál, přejde k židli a posadí se naproti sestře a mně. „A ty si vážně myslíš, Nadire, že by tři královští fae dobrovolně strávili v Nostraze víc než deset let? Moc smyslu to nedává. A pokud to jsou dědici království Srdce, tak koho potom hledá náš král?“

Podívám se na svého kamaráda, jednoho z mála lidí, kterým věřím. Poznali jsme se během druhé sercenské války, když jsme trávili celé měsíce dřinou v zajateckém táboře mezi královstvími Srdce a Lesů. Okamžitě jsme se skamarádili, od té doby mi stál vždy po boku. „Máš pravdu, nedává to žádný smysl, ale Atlas o ní něco věděl a já cítím…“

Rázem utnu příval svých slov, jako bych snad byl nepřítel, který se zdráhá vyklopit vše, co ví.

„Copak?“ zeptá se Amya a položí mi ruku na rameno. „Jsi z té holky celý sešněrovaný. O co jde?“

Mael se ušklíbne. „No tak, Amyo, přece sis musela všimnout, že je na naši malou vězenkyni celkem pěkný pohled. Možná se nám chlapec zamiloval.“

„Hubu drž,“ zavrčím. „Na tu Atlasovu špindíru bych nesáhnul ani násadou od lopaty. Ta holka je zločinec.“

Lež mě tíží v žaludku jako kámen. Vlastně ani nevím, proč před nimi něco předstírám, když vědí o tolika mých tajemstvích, jenže kvůli té holce jsem najednou stále na pochybách.

„Naše netýkavka,“ prohodí Mael a obrátí oči v sloup.

„Tak o co tu jde?“ vyzvídá Amya a vrhne po Maelovi zuřivý pohled.

„Moje magie je v její přítomnosti nervózní,“ prohodím. „Jako by mi chtěla vyskočit z kůže. Jako kdyby se té holky… chtěla dotknout.“

Rozevřu dlaň, na níž tančí klubko barevných světýlek. Zírám na něj a dumám, proč zrovna tahle moje součást, která pro mě vždycky byla jakousi záchrannou sítí, se teď obrátila proti mně a nechala mě spadnout do propasti.

Amya povytáhne obočí, nakrabatí hladké čelo. „Zažil jsi někdy předtím něco podobného?“

Loknu si ze sklenice, a když zavrtím hlavou, klubko světel zmizí. „Nikdy.“

V noci jsem sotva zamhouřil oka, když jsem ji měl přivázanou u paty postele. Každá část těla se k ní chtěla natáhnout ve snaze ji celou obalit. Magie mi proudila pod kůží jako řeka a já ji musel zuby nehty udržet na uzdě, abych v posteli nezářil jako nějaká zatracená hvězda. Ještě nikdy se nestalo, abych nad ní měl tak malou vládu.

A ta vůně té holky. Do háje, vždyť jsem ji vnímal všemi póry na těle. Každičkým nervem. Každou mozkovou buňkou. Topil jsem se v ní jako v moři, a pokud by to měla být moje poslední noc na téhle planetě, nelitoval bych. Byl jsem hlupák, že jsem ji tu nechal připoutanou celou noc, jenže ta moje pitomá pýcha si nedala říct.

„Velice zvláštní,“ poznamená Amya opatrně. „Ale může za tím být cokoliv.“ Je jasné, že svým slovům sama nevěří, ale chápu proč.

Samotná existence Lor narušuje homogenitu Uranu a dál tahá za jeho už tak natržená vlákna. Od poslední sercenské války uplynulo dvě stě let, déle už by stabilní poměry nevydržely. Nakonec se najde někdo, kdo si bude dělat nároky na uvolněný trůn království, což představuje nebezpečí, že z celého kontinentu můžou zbýt akorát tak doutnající trosky.

„Takže si myslím, že se mýlíš,“ řeknu nakonec. „Navzdory dojmu, jaký dělá, to není člověk. Možná v ní žádnou magii necítíš, ale má v sobě celé oceány síly, Amyo. Tím jsem si jistý.“

4. KAPITOLA

SERCE

PŘED 286 ROKY: KRÁLOVSTVÍ SRDCE

Serce přejela pohledem shromážděný dav, zatímco s obavami očekávala příjezd mladšího Slunečního prince s jeho rodinou. Už je to pět let, co se naposledy viděla s Atlasem – tehdy byli teprve dětmi –, ale dnes se mají vydat na cestu, která je navždy spojí.

Večírek byl v plném proudu, všude panoval cvrkot, chodbou se linula živá hudba. Matka si dala s přípravami velice záležet. Stěny, ze kterých spadaly k podlaze růže a pásy rudé látky, spíše připomínaly květináče než bílé zdobené kamenné zdi hradu stojícího uprostřed království Srdce.

Serce pozorovala hosty se vzrůstající směsí očekávání a adrenalinu, mezitím se tu a tam zadívala ke dveřím. Večírky měla velmi ráda, ať už se pořádaly z jakéhokoli důvodu. Ten dnešní má být zahajovacím soaré dvoutýdenního jednání na nejvyšší úrovni, které snad povede k budoucí ochraně a prosperitě Uranu. Sňatek Serce a Slunečního prince se stane doplňkem hlavní události.

Jako první na jednání dorazili představitelé Toru v čele s královnou hor Bronte a její chotí Yael. Měly vysoké svalnaté postavy s šedými opeřenými křídly a dlouhými stříbrnými vlasy, oblečené byly ve válečnických úborech břidlicové barvy, jež jsou tradičním hávem jejich královského dvora. Díky schopnostem využívat síly země a manipulovat s balvany o velikosti slona disponovaly mocí, se kterou bylo radno počítat.

Právě teď se vítaly s rodiči Serce, královnou a králem Srdce, přičemž všichni měli na tvářích výrazy stejně vážné, jako byly okolnosti tohoto setkání.

Dnešek byl v celé historii prvním dnem oficiálně uznaného spojenectví mezi říšemi Uranu. Od Počátečních dnů až do této chvíle se jeho vládcové nespojili ani jednou, ačkoli tentokrát jich bude o jednoho méně, až všechna jednání skončí.

Daedra, matka Serce, tenhle plán pečlivě a obratně připravovala několik let a teď se zdálo, že její úsilí konečně ponese plody. Serce zpočátku očekávala, že ostatní vládcové budou protestovat. I kdyby se s nápadem ztotožnili ideově, budou potřebovat několik dní, aby dali všem na odiv, jak toho litují, a aby vznesli své důkladně vystavěné, ale naprosto zbytečné výhrady.

Nicméně pokud by vše probíhalo podle plánu, královna Bronte bude první, kdo uzavře s královstvím Srdce dohodu, a tím uvede do pohybu předběžnou fázi nejspíš dlouhé a krvavé bitvy proti úpadku panujícímu severním směrem. Serce si uvědomovala, že potlačením hrozeb z Aurory získá Srdce více výhod než ostatní království, ale její matka doufala, že pozitivní důsledky pro celý Uranos je přimějí dát se na její stranu.

V patách představitelů Toru dorazili ti Alluvionu a Serce neušlo, jak se matce při ohlášení krále Moří Cyana očividně ulevilo. Vždycky býval odměřený, nevyzpytatelný a neochotný zapojovat se do záležitostí jiných královských dvorů, protože sledoval pouze vlastní cíle. Přesto si i on musel uvědomovat, jak je stále těžší ignorovat nebezpečí, které by je mohlo všechny pohltit, pokud nezareagují včas. Už nyní byl Rion až příliš mocný, a jelikož měl díky nedávnému sňatku vedle sebe novou královnu Aurory, bude jeho síla jenom růst.

Rhiannon, Sercina sestřenice, teď stála na špičkách a mohla si vykroutit krk, jako by jí dnešní svatba měla změnit život víc než Serce. V určitém ohledu to tak mělo být. Jakmile Serce uzavře sňatek, Rhiannonini rodiče se zaměří na upevnění budoucnosti své dcery. Zatímco posílení magie prostřednictvím svatby se dostávalo pouze majestátním fae, očekávalo se, že sňatek uzavřou všichni vznešení fae – byl to prostě přirozený řád věcí.

Serce si upravila výstřih sytě šarlatových šatů a posunula si prsa výš, aby zvýraznila jejich tvar. Nepotřebovala předstírat, že nechápe, k čemu přednosti od přírody jsou, a nepoužívá je, kdykoli je potřeba.

„Tak kde jsou?“ ptala se své sestřenice s nervy napjatými očekáváním. Ještě si nebyla úplně jistá, co si má o téhle úmluvě myslet. Skoro stovku let, co byla na světě, ji nesvazovala žádná omezení spojená se sňatkem, ale chápala, že i ji tenhle osud nakonec čeká.

Zatím byla pouhou následnicí trůnu, protože bez sňatku zůstávaly možnosti její magie omezené. Nebyla nadšená z představy, že bude připoutaná pouze k jedinému muži – zejména vzhledem k dlouhověkosti fae –, ale doufala, že Atlas bude v těchto ohledech liberální. Do postele si už stačila pozvat slušnou řádku mužů a chtěla, aby to tak zůstalo. Neexistoval jediný fae, který by dokázal uspokojit veškeré její potřeby. Atlas snad bude vědět, co ženské tělo vyžaduje, a nebude využívat svého postavení jen k tomu, aby sexuální partnerky nejdřív oslňoval a pak chytal do pastí.

Pokud se ukáže, že jí je hoden, možná mu čas od času umožní se k jejím záletům přidat.

Každopádně tohle všechno byla malá cena, kterou by musela zaplatit ve světle svých velkorysých, vznešených cílů. Serce cítila povinnost chovat se v zájmu svého království a od budoucího usednutí na trůn ji nemohlo nic odradit. Po ničem neprahla víc než po moci, již získá coby majestátní fae. Také umírala touhou setkat se s princem, kterého znala pouze jako chlapce, a zjistit, jaký je. S kým má vlastně sdílet svou magii a své lože?

„Klid. Za chvíli tu budou,“ řekla Rhiannon a stydlivě mávla na pohledného lichotníka, jenž stál v rohu sálu a připíjel jim na zdraví s pozvednutou číší v ruce. Serce věděla, že ani ne před dvěma hodinami měl hlavu zabořenou mezi Rhiannoninými stehny, a dospěla k názoru, že jestli bude sestřenici někdo hledat ještě před skončením večírku, najde ji právě v takové situaci.

„Jsem klidná,“ odsekla a zakroužila rameny, aby uvolnila napětí. „Myslím, že mám právo být na něj zvědavá, nebo snad ne?“

Rhiannon se k ní otočila a semkla rty. „Samozřejmě, Serce. Jistěže máš.“

Serce si uhladila husté černé vlasy splývající jí v přirozených vlnách po zádech. Ovívala se rukama, po linii krku jí stekla krůpěj potu. Kvůli desítkám mnohoramenných svícnů tyčících se až do patra a táhnoucích se ve dvou řadách prostředkem sálu tam panovalo neuvěřitelné vedro.

Svícny byly naprosto nepraktické, ale dodávaly prostoru jistou atmosféru. Představovaly jen další vkusný doplněk, kterým měla její matka potřebu zdobit úplně všechno, jako by si toužila vynahradit nějaký svůj nedostatek, jejž odmítala přiznat. Ne že by to Serce někdy matce napřímo řekla. Bylo s podivem, že od svícnů ještě někomu nechytila důmyslně navržená róba nebo komplikovaný účes. To by teprve tenhle večírek oživilo.

Po chvíli sebou trhla, když trubači u širokých dveří zaduli na lesní roh. Další z matčiných melodramat – i na tak velký sál byl zvuk příliš ostrý.

„Ustupte z cesty královskému dvoru Afelion a Slunečnímu králi!“ zaburácel hlas služebníka z řad prostých fae se světle modrou kůží a bílým vrabčím hnízdem na hlavě, oděného do černo-červené livreje dvora království Srdce. Serce se domnívala, že by to mohl být nějaký typ elfa, i když se nikdy nesnažila pochopit rozdíly mezi různými druhy prostých fae.

Ve dveřích se objevil Sluneční král s vlasy jako upředenými ze slunečních paprsků. Všichni členové afelionského dvora zářili zlatem, v mihotání plamenů svíček se na nich třpytilo oblečení a poblikávaly knoflíky. Serce napadlo, jestli matka nezvolila tlumené osvětlení záměrně, aby zář Slunečního krále umenšila. Jako Daedra vyhledávala spojence, ale jako Srdcová královna často nedokázala potlačit úzkoprsé chování.

Serce sledovala družinu kráčející dlouhou uličkou uprostřed sálu a hosty večírku, kteří ustupovali doleva doprava, aby udělali místo. Dospěla k názoru, že Sluneční královský dvůr to s okázalostí trochu přehání. Nikdo by nemohl říct, že šarlatové a ebenové závěsy pokrývající každý čtvereční centimetr Srdcového hradu jsou až takhle pompézní. V porovnání se zlatem Afelionu v nich byla určitá nenápadná důstojnost a elegance.

O půl kroku pozadu provázeli krále dva pohlední princové. Po levici měl mladého vznešeného fae se zlatavými blond vlasy, který jako by otci z oka vypadl. Po pravici kráčel mladík s měďnatě hnědými vlasy spadajícími mu těsně pod bradu.

Serce se narovnala v ramenou a toho druhého si bedlivě prohlížela. Tohle musel být Atlas. I po všech těch letech si pamatovala zářící vlasy, které jako by zbarvil samotný oheň. Podle poměrů fae byli mladí, nebylo jim ani jedno století. Atlas byl o devět roků starší než Serce, ale podle měřítek smrtelníků oba vypadali na zhruba pětadvacet let.

Procesí se zastavilo u stupínku, na němž spočívaly trůny Srdcové královny a krále. Byly z ebenového dřeva vyleštěného do vysokého lesku, v opěradle obou se třpytil velký červený drahokam odrážející světlo miliony fazet. Nadbytek svícnů určitě měl jejich zář zvýraznit, tím si byla Serce jistá.

Daedra měla nasazenou Srdcovou korunu, jejíž stříbrný věnec nápadně kontrastoval s hladkými, jako noc černými kadeřemi. Serce si s pohledem upřeným na Korunu představovala den, kdy bude konečně patřit jí.

„Vaše Veličenstvo,“ řekl Sluneční král svým barytonem a rozpřáhl ruce. „Rád vás po těch letech zase vidím.“ Shromážděný dav začal potichu se zájmem komentovat členy nově příchozího královského dvora. „Je mi ctí zavítat sem kvůli tak slibné příležitosti. Takové, která zajistí Uranu mír, až společně porazíme naše nepřátele.“

Serce div že nad královou nesmyslnou řečí neodfrkla. Prý porazíme, to určitě.

„Vítejte u nás,“ pravila Daedra s lehkou úklonou hlavy a rukama složenýma před sebou. Dcera jako by jí z oka vypadla, protože obě měly hnědé oči tmavé tak, až byly téměř černé, a snědou pleť lesknoucí se v teplém osvětlení sálu. „Pocta je na naší straně.“ Gestem dceři pokynula, ať jde blíž. „A zde je samozřejmě Serce.“

Serce si stoupla mezi rodiče jako poslušná dcera, tedy alespoň na povrchu.

Otec jí položil ruku na rameno v gestu odpovídajícím významu události. Přestože by si přála uzavřít sňatek s někým, ke komu má vztah, chápala, že toto spojení je pro dobro kontinentu i jejího domova. V boji s Aurorou ztratili část území a pouze jednotný postup zabrání Rionovi nárokovat si části Uranu, které si ještě nevzal.

A navíc, pokud bude Serce s tímto sňatkem souhlasit, matka se konečně vzdá trůnu, stáhne se do Pomíjivosti a umožní dceři naplnit osud královny. V pozadí hrála hudba, zatímco Serce se zhluboka nadechla, aby se uklidnila a připravila se na uvítání členů královského dvora Afelionu.

„A tohle je Atlas,“ Kyros ukázal na fae s měďnatými vlasy. Ten bez okolků oslovil Serce.

„Ano,“ odpověděl Kyros. „Takto se vybírá každá královna Afelionu.“

Table of Contents

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA