KALIBR

Angela Marsonsová

Šest rakví

Případy Kim Stoneové

KALIBR

Přeložila Jana Kunová

SIX GRAVES

Copyright © Angela Marsons, 2022

First published in Great Britain in 2022 by Storyfire Ltd trading as Bookouture.

Translation © Jana Kunová, 2024

ISBN 978-80-284-0379-9

Obsah

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- Kapitola 47

- Kapitola 48

- Kapitola 49

- Kapitola 50

- Kapitola 51

- Kapitola 52

- Kapitola 53

- Kapitola 54

- Kapitola 55

- Kapitola 56

- Kapitola 57

- Kapitola 58

- Kapitola 59

- Kapitola 60

- Kapitola 61

- Kapitola 62

- Kapitola 63

- Kapitola 64

- Kapitola 65

- Kapitola 66

- Kapitola 67

- Kapitola 68

- Kapitola 69

- Kapitola 70

- Kapitola 71

- Kapitola 72

- Kapitola 73

- Kapitola 74

- Kapitola 75

- Kapitola 76

- Kapitola 77

- Kapitola 78

- Kapitola 79

- Kapitola 80

- Kapitola 81

- Kapitola 82

- P O D Ě K O V Á N Í

Tuto knihu věnuji panu Dereku Churchovi.

Tento úžasný muž mě před časem kontaktoval na Facebooku,

aby mi sdělil, že mám „s tou další Kim pohnout,

než zaklepe bačkorama“.

Derek tvrdí, že je ve svých 93 letech můj nejstarší čtenář,

a teď má za úkol poslat mi každý den vtip,

abych měla chuť do práce.

Dereku, jste legenda!

Prolog

Bryant odvrátil pohled od jámy v zemi. Neměl sílu snášet představu, jak se do té temnoty spouští rakev.

Ještě víc se schoulil do saka před studeným větrem bičujícím hlouček truchlících na vrcholu svahu hřbitova Powke Lane. Rakev právě nakládali na máry, aby se mohla vydat na poslední cestu do kopce, kde ji očekávali.

Hezké místo, říkávalo se o nejvyšším bodu hřbitova. Pozůstalým tu nabízela útěchu krásná vyhlídka z místa, kde pohřbili své milované. Bryant byl toho názoru, že mrtvým je to jedno.

Věděl, že jeho mysl odbíhá k nedůležitým tématům, aby nemusel čelit tomu, co se přímo před ním skutečně odehrává.

Má to Stacey stejně? napadlo ho, když se setkali pohledem. Chvilku se na sebe upřeně dívali a sami sebe se ptali, jak to mohlo zajít takhle daleko. Oba patřili k původní sestavě týmu; ten čtvrtý už odpočíval v pokoji, potom co hrdinsky zachránil život jednomu chlapci. Bryant se nedivil, když kolegyni těsně předtím, než od něj pohled odtrhla, vyhrkly slzy. Taky si na zesnulého detektiva seržanta Kevina Dawsona vzpomněla.

Poblíž Stacey stála Alison Loweová, behavioristka, s níž konzultovali nespočet případů. Vytvořila si během toho ke Stacey silné pouto. Několikrát zalétla ke své nejlepší přítelkyni pohledem v tichém projevu podpory.

On sjel pohledem k Pennovi a všiml si, že působí stoicky. Bryantovi připadal tenhle nejčerstvější přírůstek týmu nepřístupný emocím a chladný, se špetkou podivínství navrch. Nedávno ho však lépe poznal a mnohem víc ho teď chápal. Nebyl to tak neomylný člověk, za jakého ho Bryant doposud měl. Před pohřbem si vzal Penna stranou a ujistil ho, že případ, který právě uzavřeli, nepodělal.

Ona by to tak chtěla.

Krok od Penna stál Woody – šéfinspektor Woodward, jejich nadřízený. Ruce měl nehybně spuštěné podél těla a oči upřené před sebe. Jaké vzpomínky si v duchu promítá? napadlo Bryanta.

Přelétl pohledem zbývající pozůstalé. Po Woodyho pravici stál místní patolog Keats. Vpravo od něj pak doktorka A, makedonská forenzní antropoložka, která s nimi mnohokrát spolupracovala. Vedle ní vedoucí forenzní technik Mitch, který nescházel na žádném místě činu. S metrovým odstupem pak Ted Morgan, dětský psycholog, jemuž bylo už přes sedmdesát a stejně jako oni všichni patřil do rodiny.

A víc už nikdo. Tímhle celkový výčet těch, kdo se shromáždili kolem hrobu, končil.

Bryantovi přišlo pozoruhodné, že se všichni rozhodli stát o samotě. Žádné skupinky. Jako by obklopili hrob v pravidelných rozestupech a utvořili zátaras, ochranný val.

Hned tu myšlenku zaplašil. Na to už bylo pozdě.

Duchovní odříkal modlitbu, a když ukročil stranou, ukázal se za ním provizorní dřevěný kříž. Bryantovi se zadrhl dech. Jeho rozum chápal, kvůli čemu se tu sešli – za jakým účelem –, ale jeho mozek nebyl připravený spatřit to černé na bílém. Zrakem přeběhl po datech ke slovům, jež na dřevu stála.

Přes slzy v očích jméno přečetl a znovu si musel položit tutéž otázku:

Jak to krucinál mohlo zajít takhle daleko?

Kapitola 1

Před třinácti dny

Pruh látky volně uvázaný přes ústa nedovolil Kim mluvit, ale sundat si ho nemohla, v tom jí bránily ruce spoutané stahovací páskou.

Zoufale zavrčela nad svou bezmocí a nad tím, že nemůže zasáhnout a uchránit svůj tým před nebezpečím.

Před nebezpečím, že jestli to takhle půjde dál, skončí poslední. Jakmile si to uvědomila, vyplivla roubík.

„Bryante, uvaž ten uzel stejně jako Stacey!“ křikla. „Bude pevnější.“

Vysloužila si přísný pohled od koordinátora kurzu Jocka, statného krátkovlasého bývalého příslušníka speciální výsadkové jednotky, který teď vyučoval týmy efektivnější spolupráci.

„Poslední varování, Stoneová,“ řekl a vrátil jí volný pruh látky do pusy.

Netušila, komu to sakra prospěje, když ji připraví o možnost udílet svému týmu pokyny. Logiku celé téhle věci samozřejmě chápala – odstraníte hlavu, abyste se přesvědčili, jestli funguje i zbytek těla –, ale ona se přece nechystá nikam odejít.

Když včera ráno – ačkoli jí to připadalo jako před třemi týdny – přijeli, nahlásili se na tábořišti za městečkem Hay-on-Wye a Bryant se Stacey se vydali na vrchol kopce, aby se pokochali výhledem na pohoří Black Mountain a ještě vzdálenější Brecon Beacons.

Postupně dorazily další tři policejní týmy a nakonec Jock s několika málo spolupracovníky, od nichž se dozvěděli, co bude víkend obnášet. Když člen jednoho týmu požádal o expresní jízdenku na pátou odpoledne dalšího dne, Kim konečně došlo, že všechna čtyři družstva si sem přijela jen odškrtnout úřední povinnost.

Pohádala se kvůli tomu s Woodym. Její tým se nepotřeboval sblížit ani sbratřit při opékání marshmallows u táboráku. Byl dokonale semknutý, o čemž vypovídaly statistiky.

Woody jí řekl, ať se na svůj tým podívá pořádně, načež jí oznámil, že tahle věc není k diskuzi.

Zbytek jejího týmu myšlenka na víkendový výlet, spaní pod širákem a život z darů přírody nadchla. Takhle to však úplně nevypadalo; nafasovali nejmodernější stan a k dispozici měli jednoduché kuchyňské vybavení a tolik konzerv, že by z toho leckterá rodina vyžila týden.

Woody mluví nesmysly, pomyslela si, když dorazili na parkoviště. Její tým držel pevně pohromadě.

První činnost spočívala v tom, že vyrazili pěšky na Black Mountain. Kamarádství a dobrá nálada mezi čtveřicí týmů však vzala za své, jakmile Jock vysvětlil, že nejrychlejší získá cenu, kdežto nejpomalejší ponese následky. Týmy se od sebe nenápadně vzdálily. Kimin dorazil do cíle s náskokem jeden a půl minuty před druhým v pořadí a vysloužil si za to čtyři spacáky.

Poté díky Bryantovu zarputilému odhodlání a motivovanosti jako první postavili z kamení věž požadované výšky. Díky Pennovi rozluštili kódovanou zprávu nepřítele o deset minut dřív než ostatní týmy. Včera večer dostali logickou úlohu a měli o ní přes noc přemýšlet. Díky Stacey našli odpověď dřív, než se ostatní týmy vůbec probudily.

Každý člen jejího týmu makal jako šroub. Všichni zazářili tam, kde to očekávala – Bryant ve stabilní výkonnosti, Penn ve statistickém myšlení a Stacey v logickém přístupu ke složitému problému.

Viděla tohle všechno, ale ještě něco navrch.

Woody měl pravdu.

Dodnes totiž nepostřehla, že mezi dvěma členy jejího týmu panuje odstup. Neprojevoval se otevřeným nepřátelstvím a mimo jiné i proto zůstával už nějakou dobu skrytý. Prozrazoval ho nezájem, přezíravost, mračení, vrtění hlavou, koulení očima.

V běžném denním provozu, kdy prosévali indicie a hnali se po stopě, se Bryantova nevole vůči Pennovi schovala za dlouhé dny, pokřivené mozky, náročná místa činu a potřebu dotáhnout práci do konce. Tady, v cizím prostředí, však zaznamenala v Bryantově tváři frustraci, když Penn podrobně líčil, jak chce k vyřešení svého úkolu prolomit kód, a slyšela, jak se Bryant na Penna utrhl, když si Stacey chtěla o své logické úloze popovídat a Penn se jí nabídl za posluchače.

Kim nezaznamenala, že by ho Bryant za dobrý výkon poplácal po zádech nebo že by se jen tak mezi sebou zasmáli něčemu, co ona nebo Stacey řekly. Vůbec se po chlapsku nešpičkovali.

Děsně ji žralo, že si její šéf všiml něčeho, co jí uniklo, a tak všechny tyhle aktivity přetrpěla v naději, že najdou společnou řeč.

Právě teď se ti tři na břehu jezera Llangorse pokoušeli vyrobit vor ze čtyř prázdných sudů, čtyř prken a kilometrů motouzu.

A ona trpěla jako zvíře, když je viděla, jak každý v tichosti pracuje sám, zatímco ostatní tři týmy podle všeho efektivně komunikují a sestavují každý roh společně.

Takhle její tým prohraje.

Vyplivla roubík podruhé.

„Bryante, Penn má pravdu. Tvůj uzel se…“

„Takže West Midlands, diskvalifikace!“ křikl zpoza ní Jock.

Ona i členové týmu se k němu otočili.

Nežertoval.

„Krucinál, jenom jsem…“

„Jim říkala, co mají dělat,“ řekl, když k ní došel. „Což nebylo cílem cvičení. Jednou jsem vám to prominul, ale vy jste si prostě nemohla…“

„Netrestejte je za moji…“

„Varoval jsem vás.“

„Chci podat odvolání,“ řekla, když viděla, jak otráveně se kolegové tváří.

„Jen do toho, odvolejte se,“ vybídl ji.

„U koho?“

„U mě.“

„To ale přece nejde. To vy jste…“

„Vyslechl jsem vaše odvolání a rozhodnutí platí. Diskvalifikace,“ prohlásil. Zrovna v tu chvíli tým z Cheshire spustil vor na vodu.

„K čertu s tím,“ zaklela Kim.

„Přitom jim to šlo docela dobře,“ podotkl Jock a zalétl pohledem k opuštěnému voru. „Odhaduju, že by se na vodu spustili jako druzí a na druhý břeh dorazili první.“ Ztlumil hlas. „Tým Cheshire je o dost těžkotonážnější.“ Pokrčil rameny. „Měla jste věřit, že to…“

„Svému týmu věřím bezvýhradně,“ utnula jeho vtipkování.

„Věříte jim, že udělají všechno podle vás. To je něco jiného,“ odvětil, než k nim její tým došel.

Kim se na něj zaškaredila a on si dal odchod.

„Poslyšte, tohle mě mrzí. Měla jsem držet pusu,“ řekla. Odněkud zdálky slyšela houkačku. V Black Country to byl běžný zvuk, ale když se odrážel tady od velšských hor, působilo to nemístně.

„Už jsme to skoro měli, šéfko,“ řekl Bryant a otřel si ruce o džíny.

Houkání se blížilo.

„Všechny uzly byly pevné,“ dodal Penn.

„Chtěla jsem jen, abyste se spustili na vodu první.“

Stacey zavrtěla hlavou. „Šéfko, my jsme… odkud se to propánajána ozývá?“ zarazila se a ohlédla se k silnici, která vedla podél jezera.

I všichni ostatní se otočili, protože na parkoviště se přiřítilo policejní auto.

„To je trochu extrémní, Jocku. Diskvalifikace nestačila?“ zeptala se Kim, když k nim vedoucí kurzu opět popošel.

Letmo ji napadlo, kdopak z ostatních týmů provedl nějakou neplechu.

„Jsou od nás, šéfko,“ ozval se Bryant, když z vozu vystoupili dva policisté.

„Co to má sakra znamenat?“ opáčila Kim, když zamířili rovnou k ní.

„Detektive inspektorko Stoneová, půjdete prosím s námi?“

Otočila se ke svému týmu. „To je nějaká skrytá kamera, vážení?“

Z jejich výrazů poznala, že v tomhle prsty nemají.

Ostatní policejní týmy vylezly z vody a se zájmem je sledovaly.

„Jocku?“

Pokrčil rameny a zavrtěl hlavou.

„Madam, skutečně trváme na tom, abyste…“

„Trvejte si, na čem chcete,“ obrátila se k nim čelem. „Dokud mi nevysvětlíte, o co jde, nikam nejedu.“

„Máme rozkaz, madam, přísný rozkaz od šéfinspektora Woodwarda, abychom vás vyzvedli a odvezli zpátky do…“

„Kde mám kruci telefon?“ zeptala se a otočila k ostatním.

„V základním táboře,“ odpověděl Jock.

Hergot. Potřebovala zavolat Woodymu a zjistit, co se to sakra děje.

„Spojte mi ho přes vysílačku,“ rozkázala vyššímu z dvojice – tomu, který obstarával mluvení.

„Madam, spolupracujte prosím a nastupte si do…“

„Už jsem řekla. Nikam…“ Nedořekla to, protože ji policista chytil za loket.

„Dejte ty pracky pryč,“ štěkla a vykroutila se mu. „A opovažte se na mě ještě jednou sáhnout.“

Viděla na něm, že je ve stále větších rozpacích. „Madam, prosím vás…“

„Vůbec vás neznám,“ řekla a ucouvla.

Vytáhl průkaz. „Seržant Tovey ze speciální motorizované jednotky, a máme rozkaz dopravit vás zpátky… i s použitím donucovacích prostředků, bude-li to nezbytné,“ řekl a už zase sahal po jejím loktu.

„Šéfko, měla byste prostě jet,“ řekl Bryant, když před policistovou rukou opět uhnula.

„Dík za podporu,“ utrhla se na něj, ačkoli dost dobře nevěděla, co od něj vůbec očekává.

„Madam, šéfinspektor Woodward nás varoval, že s námi nepůjdete jen tak, ale vzkazuje vám, že vám všechno vysvětlí, jakmile dorazíte.“

Co mi chce vysvětlovat? vykřikla v duchu, když po ní sáhl potřetí.

„To ať vás ani nenapadne,“ varovala ho.

Druhý policista se zřejmě jen poklidně kochal krajinou.

Kim si ztěžka povzdychla.

„Dobře, pojedu s vámi, ale už na mě nesahejte.“ Otočila se ke svému týmu. „Hele…“

„Pojedeme hned za vámi,“ odvětil Bryant. „Jakmile se sbalíme. Sejdeme se na stanici.“

Kim vykročila k hlídkovému vozu a snažila se v té situaci zorientovat. Proč jí Woody prostě nezavolal na mobil? Brzo by si jeho vzkaz poslechla. Jestli ji potřebují u nového případu, proč se nespojili s Jockem, aby je ihned poslal zpátky? Jaká situace vyžaduje takhle urgentní postup?

Vklouzla na zadní sedadlo auta a hovornější z kolegů usedl za volant. Ten mlčenlivý se naposledy dlouze rozhlédl po okolí a potom zaujal místo spolujezdce.

Kývl a seržant nastartoval.

Toho druhého si doposud nijak zvlášť neprohlížela. Nemluvil na ni ani s ní jinak neinteragoval. Teď se na něj podívala pořádně a uviděla to, čeho už si všiml Bryant.

Mlčenlivý policista měl zbraň.

Kapitola 2

„Pane, můžete mi laskavě říct, co se tady krucinál děje?“ zeptala se Kim, než za sebou její noví hlídači vůbec stačili zavřít dveře.

S majáčkem ji z velšského venkova do srdce Black Country dovezli za necelou hodinu.

Když se i sedmý pokus vylákat z jejího doprovodu nějakou nápovědu setkal se zarytým mlčením, vzdala to a už jen odpočítávala kilometry, než se bude moct zeptat osobně. Woodyho instrukcemi se řídili zcela důsledně a doprovodili ji až do jeho kanceláře.

„Posaďte se, Stoneová.“

„Pane, tohle probíráme pokaždé a dobře víte, že radši…“

„Řekl jsem sednout.“

Váhala už jen vteřinku. Ať to mají za sebou a může se pustit do práce, kvůli které si ji zavolal.

„Víte, že jeden z nich měl zbraň?“ podotkla a kývla ke dveřím.

„Na mou žádost.“

„Dal jste jim rozkazem, ať mě zastřelí, jestli do toho auta nenasednu?“

Viděla, jak mu po rtech přelétl stín úsměvu. Vmžiku však zmizel.

„Ten ozbrojený policista neměl zajistit vaši spolupráci, ale ochranu.“

„Před čím? Nepotkala jsem ještě nikoho, na koho by bylo nutné nasadit takovou…“

„Symes uprchl.“

„C… cože?“

„Je na svobodě. Někde tam venku, a pokud je nám známo, neodpustil vám. Oba víme, že vás má pořád v čele seznamu.“

Kim se na židli sesula hloub. Symes byl bezkonkurenčně nejstrašlivější člověk, jakého kdy poznala. Muž, vedle něhož její arcinepřítelkyně Alexandra Thorneová vypadala jako plyšový medvídek.

Každý sval v Symesově těle poháněly hněv a nenávist. Radost cítil, jen když někomu působil bolest.

Jejich cesty se zkřížily před několika lety, když se podílel na únosu dvou devítiletých dívek. Za všechen svůj čas a úsilí nežádal nic než příslib, že po předání výkupného bude moct holčičkám způsobit tolik bolesti, kolik jen bude chtít. Nežádal díl peněz, jeho zájem nebyl sexuální. Odměnou mu mělo být čiré potěšení z toho, že působí bolest.

Ona však se svým týmem tenhle plán zhatila, vrátila holčičky do bezpečí, než jim stihl ublížit, a při fyzickém střetu – za pomoci střepu z rozbité žárovky – připravila Symese o jedno oko.

Nikdy jí to neodpustil a ve vězení ho zcela posedla myšlenka na pomstu. Věděla, že se už jednou pokusil o útěk, aby si ji mohl najít, ale plán mu nevyšel, zmařili ho během toho, co se jiný magor z její minulosti rozhodl zinscenovat nejtraumatičtější události jejího života. Myslela, že tím to hasne, ale mělo ji napadnout, že Symesova nenávist má příliš hluboké kořeny.

„Podle všeho začal nový plán realizovat hned vzápětí. Velice pilně usiloval o rehabilitaci.“

„U Symese není náprava možná,“ řekla Kim.

„Souhlasím, ale ta spousta hodin s vězeňským kaplanem se mu vyplatila, když mu před čtrnácti dny zemřela manželka.“

„Jaká manželka?“

„Ta, se kterou se oženil před devíti měsíci s vědomím, že je smrtelně nemocná.“

„To si děláte srandu?“

Woody zavrtěl hlavou.

Stejně jako jí bylo i jemu nepochybně záhadou, kolik ženské pozornosti se dostává uvězněným mužům. Na rovinu řečeno, Symes nebyl žádný krasavec. Metr devadesát pět, plešatý a sto padesát kilo váhy, nic lákavého. Zlomený nos a skleněné oko tomu nepřidaly, a přesto dostával víc dopisů od fanynek než všichni ostatní vězni z Featherstone.

„Oženil se s ní právě proto, že umírala?“

Woody přikývl. „Vězeňský kaplan se shodl s psycholožkou, že v nejlepším zájmu vězně bude, když se zúčastní pohřbu, jelikož to zhojí jeho trauma z opuštění, hluboce zakořeněný strach z odmítnutí a…“

„Pane, teď si ale určitě děláte legraci.“

„Kéž by, Stoneová, ale byli upřímně přesvědčení, že skutečně truchlí.“

„Když jim pošlu dopis ve znění ‚Já vám to říkala‘, zpátky za mříže ho to nedostane, co?“

„Bohužel.“

„Oznámili jste to už rodinám Charlie a Amy?“ zeptala se. Měl přislíbený život dvou holčiček, a i když to teď už byly dospívající slečny, dalo se těžko odhadnout, kam svou zvrácenou touhu po pomstě napře.

„Ano. Přijmou preventivní opatření.“

„Jak dlouho je na útěku?“ zeptala se.

„V tuto chvíli dvacet čtyři hodin.“

„Kristepane, může být kdekoli.“

I kdyby ve vězení vyšel z formy, pořád to byl bývalý voják, vycvičený v technikách přežití.

Vstala. Potřebovala být chvilku sama, aby šéfovo sdělení vstřebala.

„Dobře, vezmu si…“

„Posaďte se, Stoneová. Ještě jsme zdaleka neskončili.“

Dramatické okolnosti jejího návratu na stanici náhle začaly dávat smysl, jakmile jí něco došlo.

Zase si sedla. „Vůbec netušíme, kde je, viďte?“

Woody maličko zaváhal, než zavrtěl hlavou. „Cestou na hřbitov v dodávce předstíral bolest na hrudi, a tak zastavili, aby mu poskytli první pomoc.“

Kim nad tou naivitou nevěřícně zavrtěla hlavou. „Přemohl oba?“

„Jeden je na jipce, druhý má vážný otřes mozku. Většinu zachytily palubní kamery, pochopitelně ale ne směr, kterým uprchl. Vyhlásili jsme to v poledních zprávách, takže nezůstane na svobodě dlouho.“

Kim povytáhla obočí. Ten chlap si uměl poradit. Nežinýroval by se a pro pořádné jídlo a postel na přespání by klidně povraždil libovolnou rodinu.

A ona na velšském venkově neměla o ničem z toho ani ponětí; bez telefonu, bez televize, bez přístupu ke zpravodajství. I za daných okolností byla ráda, že je zpátky.

„Dobře, pane, tak já…“

„Neočekává, že se vrátí, Stoneová.“

Nechal ta slova mezi nimi chvilku vyznít, než pokračoval. „Před odjezdem rozdal veškerý svůj majetek spoluvězňům.“

„Půjde za svým cílem bez ohledu na to, jestli ho přitom zabijou,“ řekla.

„Podle mě s tím počítá. Takhle intenzivně prožívá jen jediné – vás.“

„Až tolik, že by se vydal na sebevražednou misi?“

„Už to tak vypadá.“ Založil si před sebou ruce. „Musíte na nějaký čas zmizet. Odjet k příbuzným.“

„Žádné nemám.“

„K přátelům.“

„Těch mám ještě míň.“

„K někomu, kdo vás dokáže po delší dobu snést?“

„Zase nic. Bohužel. Nikdo mě nenapadá.“

„No tak, Stoneová. Někde musí existovat někdo, ke komu byste se mohla prozatím uklidit.“

„Pane, nikdo takový není, a i kdyby byl, nikam nepojedu. Mám tady práci a v té mi nezabrání.“

„Práce vám k ničemu nebude, když budete mrtvá, Stoneová.“

„Přesně tak, pane, ale nechystám se v dohledné době umřít. Budu na sebe mimořádně opatrná, dokonce nechám Bryanta, aby mě doprovázel domů, jestli to pomůže.“

Jen větu dořekla, někdo zaklepal na dveře.

„Minutku!“ zvolal Woody.

„Nejste ochotná vzít si ani dovolenou, dokud nebude zase zpátky za mřížemi?“

„Leda byste přemluvil všechny zločince, aby si vzali stejně dlouhou dovolenou jako já.“

Ztěžka si povzdychl a zavrtěl hlavou.

„Pane, udělám, co mi řeknete. Přijmu veškerá preventivní opatření, která po mně budete chtít. Jen mi nebraňte v práci.“

Naklonil hlavu ke straně a přimhouřil oči. „Jakákoli preventivní opatření?“

„Ano.“

„A budete se řídit rozkazy?“

„Do puntíku.“

„Nějak jsem tušil, že zareagujete takhle, a tak jsem si dovolil vyjednat vám takovou menší ochranu navíc.“

„Pane?“

„Vstupte!“ křikl ke dveřím.

Ty se otevřely a ukázalo se, kdo za nimi stojí.

Kim zvrátila hlavu, jak jí z útrob do úst vybublal upřímný smích.

Kapitola 3

Když za sebou Leanne Kingová zavřela dveře, Kim se pořád ještě smála. Rychle jí došlo, že se směje sama. Veškerá naděje, že Leannina přítomnost je zdařilý kanadský žertík, který má zmírnit dopad zprávy o Symesovi, valem bledla.

„To je nějaký zvrhlý vtip?“ obrátila se k šéfovi, než k nim Leanne došla.

Zavrtěl hlavou.

„Chcete mě svěřit někomu, kdo mě z hloubi duše nesnáší. Skvělá volba. Bude vysedávat před mým domem s neonovým poutačem a takovou tou velkou rukou se vztyčeným ukazovákem a vyvolávat: ‚Tady je! Pojď si pro ni!‘“

„Nebude.“

„Dobře, možná bez té ruky, ale…“

„Tím chci říct, že nebude před vaším domem. Bude vevnitř.“

Kim zavrtěla hlavou. „Tak to ne.“

„Jestli chcete dál pracovat, nemáte na vybranou.“

„To bude jako sedět v nohách mojí postele? Trochu úchylná představa.“

„Představa, ze které běhá mráz po zádech i mně, Stoneová,“ konstatovala Leanne a upřela na ni kamenný pohled.

„Vy buďte zticha,“ řekla Kim. „Ale, pane…“

„Máte volný pokoj. Teď zkrátka na chvíli volný nebude. Jakmile Symese budeme mít zpátky v želízkách, bude váš dům zase jen váš.“

„Pane, skutečně nechci…“

„Dobře, pak máme k dispozici moc hezký bezpečný úkryt v Norfolku…“

„Fajn, fajn. Může zůstat.“

„Tak děkuju za laskavé pozvání,“ prohodila Leanne.

Kim se na ni poprvé pořádně podívala. V jejím výrazu ani tónu hlasu nezaznamenala nic pobaveného.

Nebylo sporu o tom, že když se ony dvě nedávno setkaly během jednoho vyšetřování, nepadly si zrovna do oka.

Leanne od samého začátku bránila vyšetřování vraždy, a tak se až se zpožděním dozvěděli, že dotyčný byl v programu na ochranu svědků. Tak dlouho se vydávala za členku jeho rodiny a tajila, že pracuje v útvaru ochrany svědků, až se Kim se svým týmem začala točit v bludném kruhu. A svým chladným, urputným přístupem si taky ničí srdce nezískala.

„Proč vy?“ zeptala se Kim významně.

„Je to moje práce.“

„Došli vám zrovna všichni vhodní sexuální násilníci, vrazi a mafiánští bossové?“

„Jo.“

„S tou si člověk poklábosí, co?“

„Nechám vás v tomto rozhovoru pokračovat někde jinde než v mojí kanceláři,“ prohlásil Woody a vstal na znamení, že schůzka skončila.

Vtom si všiml nějakého pohybu za okny. „A mám ten dojem, že na parkoviště právě dorazil váš tým.“

„Děkuju, pane,“ řekla Kim, ačkoli tak úplně nevěděla, za co mu vlastně děkuje.

Počkala, až se za nimi oběma zavřou dveře, a teprve pak se obrátila k Leanne. „Tak jak to uděláme?“

„Vy budete dělat všechno, co vám řeknu, a všechno bude v pohodě,“ pokrčila Leanne rameny.

„No, hnedle máme první problém, ale narážela jsem na to, že se navzájem nemůžeme ani cítit.“

„Žádný z lidí, co jsem kdy měla na starosti, mi nebyl zvlášť sympatický,“ konstatovala Leanne.

„To se mi ulevilo. Taky při pomyšlení, že jeden z nich vám umřel, ale co naplat, každému se občas v práci něco nepovede.“

K její potěše se v Leanniných očích hněvivě blýsklo a napjala se jí hranatá čelist.

Kim teď už rozuměla práci u ochrany svědků líp než dřív. Věděla, že mají na starosti i bezpečnost lidí, kteří patří mezi nejodpornější zrůdy Británie. Chápala, jak pevně musíte držet své emoce na uzdě, abyste dokázali nasazovat vlastní život, někdy za zcela opovrženíhodné existence. Taky už věděla, že pracují sami, v naprostém utajení a nemůžou se s ničím svěřit ani přátelům a nejbližším. Stačí slůvko, a může to skončit vyvražděním celé rodiny.

„Takže se teď ode mě nehnete ani na vteřinu?“ zeptala se Kim cestou ze schodů k vyšetřovně.

„Ano,“ přisvědčila Leanne a srovnala s ní krok.

„No, to si užijeme kopec srandy.“

Jakmile vstoupila do vyšetřovny, nemarnila čas.

„Hej, vážení, vzpomínáte na Leanne? Prosím, buďte na ni stejně milí jako ona k vám.“

Penn se Stacey zvedli na pozdrav ruku a tázavě se na Kim zadívali. Bryant k ní stál zády, protože zrovna telefonoval.

„Náš starý známý Symes pláchl z vězení, a místo aby si to namířil na francouzskou Riviéru, půjde po mně. Pokusí se mi zlámat všechny kosti v těle, ale žádné strachy, Leanne ho zastaví.“

Oba se zatvářili stejně šokovaně. Věděla, že to celé podává prostořekým, blazeovaným tónem, ale sama se s tím ještě ani nestačila pořádně srovnat, když jí navrch vpadla zpátky do života zatracená Leanne Kingová. Jedna rána za druhou.

Její tým zareagoval podle očekávání.

„Jak krucinál…“

„Co to má…“

„To není podstatné. Je venku a nemá zájem nechat se chytit. Víc až potom, teď je důležitější něco jiného – vyhráli jsme?“

Penn ukázal malý stříbrný pohár opatřený plaketou s vyrytým nápisem „První místo“.

„Tak se to patří,“ řekla, když Penn vyválčenou trofej postavil na parapet vedle kávovaru.

„Jo, vyhráli jsme o parník. Druzí akorát…“

„Haló, šéfko,“ ozval se Bryant, který zrovna domluvil, „potřebujou nás…“

„Děkuju, žes odložil mobil a…“

„To je ale váš mobil,“ řekl a hodil jí ho.

Chytila ho. On se zamračeně obrátil k Leanne.

„Zrovna jsem vysvětlovala tady tvým…

„Až potom,“ zarazil ji gestem. „Vysvětlíte mi to v autě. To byl Keats. Je na místě činu v Pedmore a má tam něco jako stvořeného pro nás.“

„Ne tak rychle,“ zvedla ruku pro změnu Leanne. „Bezodkladně musím vás i váš tým plně instruovat.“

„Nooo…“ Kim se podívala na Bryanta.

„Musíme jet, šéfko. Na tom místě činu prý záleží na každé minutě.“

„Ehmmm…“

„Stoneová, váš tým musí od samého počátku chápat všechna rizika.“

Kim si najednou připadala jako mezi dvěma mlýnskými kameny.

„Fajn, všichni k autu. Vyřídíme to cestou,“ prohlásila.

Tak tohle bude fungovat opravdu báječně, pomyslela si, když spěchala ke dveřím.

Kapitola 4

„Takže mezi vámi a Symesem – mužem, který zabíjí lidi holýma rukama – teď stojí Leanne?“ zeptal se Bryant cestou z centra města.

„Já jsem tady,“ ozvala se Leanne ze zadního sedadla auta, kde byla vmáčknutá mezi Stacey a Pennem.

„To patřilo spíš Symesovi než vám,“ vysvětlila Kim.

Leanne na to nic.

„Zcela bez urážky,“ přisvědčil Bryant. „Nedovedu si představit nikoho, kdo by dokázal toho člověka sám zastavit.“

Kim rozpoznala v jeho chování hluboké obavy o ni a dovedla si toho vážit.

„Existujou jiné možnosti?“ nadhodila.

„Armáda, národní garda, speciální jednotka, tohle všechno dohromady, anebo úplně nejlíp, schovat vás do nějaké jeskyně, dokud nebude ten chlap bezpečně zpátky za mřížemi.“

„Jo, protože o něco takového fakt stojím,“ odtušila Kim.

„Já hlasuju pro,“ podotkla Leanne.

„Šéfko, jak se na něco takového dá vůbec připravit?“ zeptala se Stacey přímo zpoza ní.

„Dobrá poznámka,“ řekla Kim a otočila se dozadu. „Leanne, máte slovo. Sem s tou instruktáží.“

„Fajn, takže, jako lidé, kteří s cílem tráví nejvíc času, jste v podstatě všichni v ohrožení. Pokud vím, použije cokoli, aby se k cíli dostal, a jestli se bude muset zmocnit někoho z vás, aby ji k sobě nalákal, udělá to. Dokud ho nechytíme, musíte všichni přijmout preventivní opatření.“

„Jaká třeba?“ zeptal se Penn.

„Měnit trasu cesty do práce a z práce. Snažit se, abyste nikdy nezůstávali sami. Nenavštěvovat neznámá místa. Zabezpečit svůj domov a mít se na pozoru, abyste si všimli jakýchkoli změn ve svém okolí. Pokud někoho nečekáte, nikomu neotvírejte, a při sebemenším podezření, že něco není v pořádku, to okamžitě hlaste.“

Kim musela chtě nechtě uznat, byť jen v duchu, že Leanne zjevně ví, o čem mluví.

„Mám o tom říct někomu ve své ulici?“ zeptala se.

„Nikomu nic neříkejte, dokud vaše bydliště plně neprověřím – ale měla byste oznámit rodině a přátelům, aby před plánovanou návštěvou vždycky zavolali.“

Kim se otočila k Bryantovi. „Plánuješ mě navštívit?“

„Ne.“

„Hotovo,“ konstatovala. Bryant začal zpomalovat. Těch osm kilometrů mezi Halesowenem a Pedmore urazili v řádu minut.

Zajel na příjezdovou cestu, na níž pořád zůstávalo dost místa, přestože tam stála sanitka, hasičský vůz, policejní auta a dodávky z forenzního. Za řadou umělecky sestříhaných keřů se vypínal pseudogeorgiánský dům a vpravo od něj garáž pro tři auta.

Všichni vystoupili a Kim sebou trhla, když se Leanne postavila těsně za ni.

„Vážně?“ řekla a mávla kolem sebe. Bylo tu víc uniforem než na vojenské přehlídce, členy jejího týmu nepočítaje.

„Jdu tam, kam vy,“ prohlásila Leanne stručně.

„Fajn, ale připravte se na to, že uvidíte všechno, co opravdoví policajti.“

Kim si tu poznámku nedokázala odpustit. Pořád ji žralo, že jim Leanne, policistka jako oni všichni, u minulého případu vůbec nijak nepomohla.

„Á, tady ji máme,“ zahlaholil Keats, když se vynořil zpoza stanu postaveného před předním vchodem. „A má s sebou zjevně půlku kriminálního oddělení.“

„V množství je síla,“ odvětila.

„A kdopak je tady vaše kamarádka?“ zeptal se, když mu zrak padl na Leanne.

„Nikdo důležitý,“ odpověděla.

„Přivezla jste si ji z idylického velšského venkova?“ vyptával se dál. „Kde jste nedokázala mlčet ani spoutaná a s roubíkem v puse?“

„Odkud sakra víte…“

„Mám přátele na vysokých místech, inspektorko.“

„Tvrdit, že máte přímé spojení s pánembohem, je trochu jalové i na vaše poměry, Keatsi.“

„Jock je starý kamarád…“

„Výborně,“ utnula ho Kim. Už promarnili dost času. „Tak co tu máme?“

„V sedm ráno někdo ohlásil, že z tohoto domu stoupá kouř.“

„Keatsi, je neděle, šest večer. Proč se to dozvídám až teď?“

„Hasiči nás sem pustili teprve před hodinou a tehdy jsme je našli.“

Kim se na dům zadívala. Dvě patra a dvě střešní okna. Rodinný dům.

„Kolik?“

„Čtyři. Všichni po smrti.“

„Do hajzlu.“

„Dospělý muž, dospělá žena, dospívající chlapec, dospívající dívka.“

Kristepane, tady podle všeho zahynula celá rodina.

„Víte už přibližně, co požár způsobilo?“ zeptala se Kim. Věděla, jakou roli má v téhle tragédii sehrát. Musí se s patologem shodnout na příčině úmrtí, teprve pak budou moct těla převézt.

„Nevím,“ odpověděl Keats. Ve dveřích se objevil Mitch.

„Kde došlo ke vznícení?“ vyptávala se dál a vykročila ke vchodu.

„Ještě nevím jistě.“

„Keatsi, vy děláte schválně blbého?“

Zavrtěl hlavou. „Čekám, až dorazí Nigel Adams, ale nám to nijak nepomůže. Nezabil je požár. Střelné rány, všichni. Já to vidím na vraždu a sebevraždu.“

Kim se zastavila. Předpokládala, že rodina přišla o život při požáru.

„Chcete říct, že táta vzal pušku a postřílel celou rodinu?“

„Chci říct, že tak nějak to vypadá, až na to, že pušku měla v ruce máma.“

Kapitola 5

Jakmile si Kim oblékla ochranný oděv, zamířila za Keatsem dovnitř. Patolog odmítl do domu vpustit víc než dva z nich, a to mohli bez diskuze být jen ona a Bryant. Stacey a Penna poslala prohledat okolí a zjistit, jak jsou na tom strážníci s vytěžením svědků. Leanne dostala rozkaz, že má zůstat venku. Sice se chtěla s Keatsem hádat, ale Kim jí v duchu jen popřála štěstí. Máloco si Keats hlídal tak pečlivě jako aktivní místo činu.

Když procházela stany, pořád ještě zpracovávala patologova slova. Sama u vraždy a sebevraždy doposud nikdy nebyla, věděla však, že v podobných případech obvykle připraví rodinu o život otec, často proto, aby nevyšlo najevo nějaké tajemství, nebo kvůli finančnímu krachu.

Okamžitě se jí vybavil případ, k němuž došlo v roce 2008 ve Shropshiru. Padesátiletý muž zastřelil manželku, dospívající dceru a k tomu i koně a psy, načež podpálil jejich dům v ceně milionu liber. Vyšetřování brzy ukázalo, že muž byl silně zadlužený a rodinu pravděpodobně vyvraždil, aby ji ochránil před nevyhnutelným životem v chudobě.

Při pohledu na tenhle dům Kim okamžitě napadlo, zda nepůjde o podobný příběh.

„Všichni členové rodiny jsou nahoře,“ prohodil Keats.

Kim tam po schodech zamířila a uvědomila si, že se vzdaluje od prostoru zasaženého ohněm. Pach kouře totiž slábl a v chodbě ani na obloukovém schodišti, po němž došla na prostornou podestu, neviděla žádné známky poškození.

Prostory u stěn mezi početnými dveřmi zabíraly pěkné skříňky a komody. Na každém kusu nábytku stála ozdobná lampička, křehká ozdůbka nebo zarámovaná fotka. Nic přeplácaného, pouze domácky stylové.

Koberec vypadal kvalitně, ale byla na něm znát vyšlapaná cestička ke všem pokojům. Někdejší krásu si uchovával pouze po okrajích.

„Kam nejdřív?“ zeptal se Keats.

„Můžeme to vzít tak, jak nejspíš postupovala ona?“ požádala Kim, ale ženský rod jí u takového případu nešel přes pusu.

„V této fázi to ještě nemůžeme vědět, ale zde tyto první dveře vedou do pokoje Rosalind Daynesové, sedmnáctileté dcery Helen a Williama.“

Kim se nadechla a vešla dovnitř. Za sebou cítila Bryantovu přítomnost. Před čtyřiadvaceti hodinami byl tenhle pokoj plný života a teď tu vládl nepatřičný klid.

„Ježíši,“ zašeptal Bryant.

Tušila, že stejně jako ona se rovnou podíval na postel.

Na zádech tam ležela dívka s černými kudrnatými vlasy, peřina shrnutá k pasu odkrývala horní polovinu těla. Na bílém tílku s tenkými ramínky se skvěla kulatá rudá skvrna se středem přesně mezi prsy. Od kruhu se rozbíhaly stružky krve, vsákly se do prostěradla.

Měla pouze jemný řetízek na krku a na zápěstí hodinky Fitbit. Z uší vykukovaly špunty sluchátek a na polštáři vedle hlavy ležel mobil.

Postel nebyla rozházená, nikde žádné známky boje. Rosalind Daynesovou zjevně někdo zastřelil z těsné blízkosti ve spánku. Kim odhadovala, že zemřela okamžitě a byla ušetřena pohledu do matčiny tváře. Jak se ale mohla její matka dívat na své spící dítě a zmáčknout spoušť?

Odtrhla pohled od těla, které by stále vypadalo jako normální spící děvče, kdyby mělo peřinu vytaženou o něco výš. Vedle smutku cítila i úlevu, že dívka nevěděla, kdo jí to udělal.

Na samotném pokoji nebylo nic nenormálního ani pozoruhodného. Tapety byly už trochu obstarožní, ale překrývaly je plakáty jednojmenných lidí ověšených zlatými šperky, asi slavných rapperů. U šatní skříně a vysoké komody se na zemi povalovaly kupky oblečení.

Kim zvolna přešla k psacímu stolu. Vypadalo to, že se používal ke všemu možnému, jen k učení ne. Kolem špičkového počítače a videokamery se vršila líčidla, skřipce, hřebeny a sponky. Všechno se povalovalo halabala, zjevně se k tomu hodlala vrátit.

Kim bodl osten smutku nad tím, že se dívce nepodařilo z pokoje uniknout. V sedmnácti stála na samém prahu dospělosti, ale už nikdy nepozná, jaké to je žít vlastní samostatný život.

„Dál to bohužel nebude o nic lepší,“ sdělil jim chmurně Keats, když Kim zamířila ke dveřím.

Přešla chodbu a vstoupila do maličko menšího pokoje, v němž vládl o něco větší nepořádek než v předchozím.

„Zatraceně,“ šeptla, když spatřila dospívajícího chlapce v modrém pyžamu s motivy Fortnite, který ležel na břiše s rozhozenými údy a na zádech měl podobnou krvavou skvrnu.

„Lewis Daynes, před týdnem oslavil patnáctiny,“ oznámil od dveří Keats.

Lewis byl podle všeho na rozdíl od sestry neklidný spáč. Přikrývku měl zamotanou mezi nohama a ruce doširoka rozpažené. U pravé ruky ležel herní ovladač. Kim si dovedla představit, že se mu při usínání ještě honily hlavou myšlenky na to, co před chvílí s kamarády po síti hrál. Naznačovalo něco, že už se nevzbudí a víckrát si nezahraje? Na rozdíl od sestry neměl sluchátka, a tak Kim napadlo, jestli nezemřel jako první.

„Co ji to krucinál popadlo?“ nadhodil Bryant po jejím boku.

Na to mu odpovědět nedokázala. Neuměla si představit nic, co by mělo v této situaci nějakou logiku.

Smutná scéna, kterou si právě prohlédla, tížila Kim na duši, když zamířila k hlavní ložnici.

V té vládl větší chaos než v obou předchozích pokojích. V těch nenašli žádné známky zápasu, kdežto tady jí zrak ihned sklouzl na předměty popadané z nočního stolku. Tělo muže oblečeného jen v trenýrkách leželo v rohu postele. Podle odhozené přikrývky odhadovala, že z postele vstal a chtěl jít ke dveřím.

Žena ho podle všeho zasáhla ode dveří a potom si přiložila pušku pod bradu a prostřelila si hlavu. Puška zůstala ležet vedle ní, prst stále spočíval na spoušti. Tříčtvrteční noční košile ženě sahala těsně pod kolena.

„Manželé Daynesovi, předpokládám.“

„Přesně tak,“ odvětil Keats.

„Můžeme?“ ozval se od dveří Mitch. Za ním postával fotograf.

Kim se naposledy rozhlédla a vyšla zpátky na chodbu.

„Nějaké známky vniknutí?“ zeptala se technika.

Ten zavrtěl hlavou. „Všechny dveře a okna zamčené nebo zavřené, hasiči museli vylomit zástrčku kuchyňských dveří, aby se dostali dovnitř.“

Kim kývla, že rozumí.

Shromáždit forenzní důkazy bude pro Mitche a jeho tým hotový zlý sen. Musí pročesat tři různá místa činu.

„Za jak dlouho je budete moct všechny odvézt?“ zeptala se.

„Nejdřív někdy k ránu,“ odpověděl Keats.

Kim zdržení chápala. Nejdřív se toho muselo hodně zpracovat.

„Zítra začneme prověřovat minulost a zkusíme…“

„Šéfko, pojďte prosím sem dolů!“ zavolal od paty schodiště Penn.

Zaslechla zvenčí křik.

Bože, buď té lásky, ještě ne, povzdychla si v duchu, když scházela dolů. Příbuzné tady vevnitř rozhodně nechtěla.

„Můžu nějak pomoct?“ zeptala se, když vyšla ven a uviděla dva muže, kterým bránili ve vstupu Penn, Stacey a dva strážníci. Leanne stála stranou a nesnažila se nijak pomoct.

Oba muži byli štíhlí, přitažliví, jeden tmavovlasý a druhý blond.

Blonďák udělal krok vpřed. Penn před něj okamžitě natáhl paži jako závoru na parkovišti. Muž ji sjel zhnuseným pohledem a odstrčil ji.

„Zachary Daynes,“ představil se. „Kde je moje rodina?“

Kim se podívala na toho tmavovlasého, který položil druhému ruku na rameno, aby ho uklidnil.

„Gavin Daynes,“ řekl klidnějším tónem.

„Bratři?“ zeptala se.

Gavin zvedl levou ruku a ukázal zlatý prsten. „Manželé.“

„Chápu, pane Daynesi. Můžete jít prosím se mnou?“ vybídla je jemně.

Zavrtěl hlavou a vrhl se proti kordonu. Bryant s tím však počítal a ohleduplně ho zatlačil zpět.

„Pusťte mě dál,“ zasyčel muž a Kim až teď ucítila z jeho dechu závan alkoholu.

„Prosím, pane Daynesi, pojďte se mnou.“

Potřebovala ho dostat ode dveří, než uvidí nebo uslyší něco nepatřičného.

S Gavinovou pomocí se jí podařilo dostrkat ho k lavičce hned za uzavřeným prostorem.

„Volali nám sousedi,“ vysvětlil Gavin. „Něco v tom smyslu, že tu hoří,“ dodal, když Kim nadzvedla pásku, aby ji mohli podlézt.

„Musím jim jít pomoct,“ řekl Zachary a otočil se zpět, ale Kim ho pevně držela za paži.

„Pane Daynesi, bohužel už pro ně nemůžete nic udělat.“

„C-cože?“ zakoktal a sjel pohledem od ní k domovním dveřím.

Zavrtěla hlavou.

Podlomily se mu nohy a víceméně padl na lavičku.

„Chcete… chcete říct… že jsou mrtví?“

„Bohužel,“ potvrdila. Oddálila nevyhnutelné aspoň o chvilku. Jedna příšerná informace pro tuhle chvíli stačila.

Gavin sevřel manželovo rameno pevněji a zůstal zírat s otevřenou pusou.

„Rozzie a Lewis?“

„Bohužel, pane Daynesi.“

„Kristepane,“ hlesl Gavin. Zachary sklonil hlavu a roztřásl se po celém těle.

„Je mi to velice líto,“ řekla.

„Při požáru?“ zeptal se Gavin a zamrkal, aby zapudil slzy.

Nevyhnutelné nastalo mnohem dřív, než doufala.

„Přímo ne.“

Zachary prudce vzhlédl. „J-jak to myslíte?“

„Vypadá to, že smrt vaší rodiny nezpůsobil požár, ale v tomto okamžiku vám nemůžu nic víc říct.“

Zacharyho slzy v okamžení vyschly a tvář se mu zkřivila hněvem. Vstal a přistoupil těsně k ní.

„Žádám vás, abyste mi teď hned řekla pravdu. Do prdele, je to moje rodina!“

Kim o krok ucouvla. „To chápu, a jakmile zjistíme, co přesně se tu odehrálo, budete první, kdo se to dozví, ale v tuto chvíli dovnitř nesmíte.“

Gavin manžela kousek odtáhl.

Střelila pohledem za sebe k Bryantovi na znamení, že může přistoupit.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5