Teorie King Konga

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na

www.garamond.cz

www.albatrosmedia.cz

Virginie Despentes

Teorie King Konga – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Z francouzštiny přeložila Petra Zikmundová.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d'aide
à la publication F. X. Šalda, a bénéficié de la collaboration
de l'Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

Copyright © Éditions Grasset & Fasquelle, 2006

Translation © Petra Zikmundová, 2024

E-book konverze © Grafické a DTP studio Albatros Media, 2024

ISBN tištěné verze 978-80-7407-681-7

ISBN e-knihy 978-80-7407-683-1 (1. zveřejnění, 2024) (ePDF)

ISBN e-knihy 978-80-7407-684-8 (1. zveřejnění, 2024) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7407-685-5 (1. zveřejnění, 2024) (mobi)

Pro Karen Bach, Raffaëlu Anderson
a Coralii Trinh Thi

BAD LIEUTENANTES

Píšu za šeredy a pro šeredy, pro každou stařenu, lesbu, mužatku, frigidu, nevyšukanou, nešukatelnou, hysterku, bláznivku, pro všechny ty, které nevyhovují standardům hlavního trhu dobrých žen. A aby bylo jasno, tak předesílám: za nic se neomlouvám a nechci si tady stěžovat. S žádnou jinou bych neměnila, nic by mě totiž v životě nelákalo víc než být Virginií Despentes.

Přijde mi bezva, že se najdou i ženy, co rády svádějí, že to umí, další se vdávají, některé voní sexem a jiné koláčem upečeným pro děti, co se vrací ze školy. Je super, že některé jsou miloučké, dalším se líbí být ženou s velkým Ž, některé jsou mladé a nádherné a jiné okouzlující a oslnivé. Vážně, jsem upřímně ráda za všechny ženy, kterým vyhovují věci tak, jak jsou. To říkám beze špetky ironie. Prostě jen náhodou nejsem jedna z nich. Samo sebou bych tohle nepsala, kdybych byla krásná, tak krásná, že by to na potkání měnilo chování všech mužů. Promlouvám z pozice proletářky ženskosti, z níž jsem promlouvala včera a budu i zítra. Když jsem pobírala podporu, za svou vyloučenost jsem se vůbec nestyděla, byla jsem jen naštvaná. Stejně to mám se svým ženstvím: za to, že nejsem kdovíjaká kočka, nepociťuju sebemenší stud. Pěním ovšem vzteky z toho, jak se mi coby holce, která chlapy moc nezajímá, pořád dává najevo, že na světě nemám co dělat. Vždycky jsme tu byly. I když se o nás nepsalo v románech z pera mužů, kteří si vymýšlejí jenom ženy, se kterými chtějí spát. Vždycky jsme tu byly, nikdy jsme se ale nedostaly ke slovu. I v dnešní době, kdy spoustu románů píšou ženy, se jen málokdy setkáme se vzhledově nevábnými nebo průměrnými ženskými postavami neschopnými milovat muže nebo jimi být milovány. Dnešní hrdinky muže naopak milují, snadno se s nimi seznamují, během dvou kapitol se s nimi vyspí, do čtyř řádků vyvrcholí a všechny si sex užívají. Postava ženy, co neumí chodit v ženství, mi není jenom sympatická, považuju ji za nezbytnou. Stejně jako postavu sociálního, ekonomického nebo politického břídila. Ty, kterým se nedaří, mám radši z toho prostého důvodu, že se nijak zvlášť nedaří ani mně. A že humor a vynalézavost bývají vesměs naší parketou. Když nemáme s čím machrovat, často nás to vede k větší tvořivosti. Jako holka jsem spíš King Kong než Kate Moss. Jsem taková ta ženská, kterou si nikdo nevezme, se kterou si nikdo neudělá děti, promlouvám z pozice ženy, která je prý vždycky ve všem moc – moc agresivní, moc hlučná, moc tlustá, moc neurvalá, moc rozcuchaná, moc mužná. Právě díky svým mužným vlastnostem přitom ve společnosti nejsem úplně ztracená. Za všechno, co na svém životě miluju, za všechno, co mě zachránilo, vděčím svojí mužnosti. Zkrátka tohle píšu jako žena neschopná upoutat mužskou pozornost, ukojit mužskou touhu a smířit se s místem ve stínu. Píšu z pozice ženy, která není svůdná, ale ctižádostivá, která prahne po penězích vydělaných vlastním úsilím, po moci konat a odmítat, kterou láká vyrážet do města spíš než sedět doma, kterou vzrušuje každá zkušenost a neuspokojí pouhé vyprávění ostatních. Kašlu na to, jestli ze mě houpne chlapům, ze kterých nejsem hotová. Nikdy mi nepřišlo, že by si atraktivní holky nějak zvlášť užívaly. Vždycky jsem si připadala hnusná a nevadí mi to tím spíš, že mě to ušetřilo nudného života s hodnými chlapy, co by mě nevzali dál, než kam dohlédnou z okna. Spíš než žádoucí jsem žádostivá a takhle mi to vyhovuje. Takže z téhle pozice píšu, píšu za ženy, co jsou na odpis, straší jim ve věži, mají vyholenou hlavu, neumějí se oblíkat, bojí se, jestli nesmrdí, mají zkažené zuby, nevědí, jak na věc, nedostávají od mužů dárky, zašukaly by si s kýmkoliv, kdo by jim dal, za špinavý coury, mrchy, ženský s věčně suchou kundou, s obřím panděrem, ty, co by chtěly být muži, ty, co se jako muži chovají, co sní o pornokariéře, co mají chlapy na háku, ale zajímají je jejich kámošky, ty s velkou prdelí, s hustým a pěkně černým ochlupením, co se nehodlají holit, za drsné, hlučné ženy, za ty, co rozflákají všechno, co jim přijde do cesty, ty, co nesnáší kosmetiku, ty, co používají moc rudou rtěnku, co nemají dost sexy tělo, aby se mohly oháknout jako kurvičky, ale k smrti po tom touží, za ty, co chtějí po ulici chodit v chlapských hadrech a s plnovousem, ty, co chtějí ukázat všechno, ty, kterým v tom brání mindráky, ty, co neumějí říkat ne, ty, které někdo drží doma pod zámkem, ty, ze kterých jde strach, které budí lítost, nejsou přitažlivé, mají povislou kůži, vrásčitou tvář, za ty, co by rády šly na lifting, liposukci, nechaly si rozsekat nos a vymodelovat nový, ale nemají na to peníze, za ty, co už vypadají hrozně, v životě spoléhají jenom na sebe, nedokážou konejšit, kašlou na svoje děti, rády popíjejí, dokud se v hospodě neválejí po zemi, neumějí se chovat; a když už jsem v tom, stejně tak píšu i pro muže, kterým se nechce dělat ochránce, pro ty, co by jimi byli rádi, ale nevědí, jak na to, co se neumějí prát, co se snadno rozbrečí, nejsou ctižádostiví, soutěživí, obdaření v kalhotách ani agresivní, pro ty, co jsou bázliví, stydliví, zranitelní, co by se radši než chodit do práce starali o domácnost, pro muže křehké, plešaté, moc chudé na to, aby o ně byl zájem, pro ty, co by se chtěli nechat vojet, co nechtějí, aby na nich někdo závisel, ty, co se v noci sami bojí.

Protože dokonalou bílou ženu, která je svůdná, ale není žádná kurva, sice je provdaná, ale ne uťápnutá, pracuje, ale není příliš úspěšná, je štíhlá, ale jídlem se nestresuje, je věčně mladá, aniž by se kdy nechala znetvořit plastickými chirurgy, našla se v mateřství, ale neřeší pořád plenky a domácí úkoly, dobře obstará domácnost, ale není tradiční služtička, je vzdělaná, ale ne tolik jako muž, tuhle šťastnou bílou ženu, kterou nám pořád máchají před nosem, tu, které bychom se měly snažit podobat, ačkoliv působí, že se může přetrhnout, a přitom z toho má celkem prdlačku, tak tu já jsem každopádně nikdy nikde nepotkala. Podle mě zkrátka neexistuje.

„Kdyby žena žila pouze v literatuře psané muži, pak by si ji člověk vskutku představoval jako osobu nejvyšší důležitosti: velmi rozličnou, hrdinnou i podlou, skvostnou i bídnou, nekonečně krásnou i neskutečně odpornou a právě tak velkou jako muž, dokonce podle některých větší. Ale tak se jeví žena v literatuře. Ve skutečnosti, jak zdůrazňuje profesor Trevelyan, ji zavírali, bili a vláčeli po podlaze.“

Virginia Woolf, Vlastní pokoj

VOJEDEŠ TY MĚ, NEBO JÁ TEBE?

Ve Francii už nějakou dobu dostáváme pojeb kvůli sedmdesátkám. Že tudy cesta nevede, že s tou sexuální revolucí jsme to pěkně posraly, jestli se snad máme za chlapy, nebo co, a že kvůli těm našim výmyslům si člověk říká, kam se poděla stará dobrá mužnost, co se jí pyšnili táta s dědou, ty mužský, co uměli se ctí umřít ve válce a se zdravou autoritou řídit rodinu. Kde je konec těm pravidlům, o která se opírali. Dostáváme pojeb, protože muži mají strach. Jako by to snad byla naše chyba. Když se dominant rozbulí, protože subinka se za svůj úděl dost nebije, je to vlastně senzační, nebo přinejmenším pokroková věc… Obrací se tu bílý muž skutečně na ženy, nebo se jenom snaží vyjádřit překvapení z toho, jak se jeho pozice všude po světě otřásá? Buď jak buď, ta smršť okřikování, peskování a kontrolování, co se na nás snáší, je k nevíře. Jednou se tváříme hrozně ublíženě, jindy nešukáme podle jejich představ, buď to děláme moc jako děvky, nebo moc jako rozněžnělý romantičky, ať je to, jak chce, děláme to špatně, chováme se jak v pornu, nebo naopak ne dost smyslně… Tahle sexuální revoluce, to byly fakt perly hozený šílenejm kravám. Ať uděláme cokoliv, vždycky se najde někdo, komu stojí za to říct, že je to na hovno. Dřív bylo prostě líp. Fakt, jo?

Narodila jsem se v roce šedesát devět. Chodila jsem na smíšenou školu. Od první třídy mi bylo jasný, že kluci se dovedou učit stejně dobře jako holky. Nosila jsem krátkou sukni a nikdo v rodině si nedělal starosti, co na to řeknou sousedi. Od čtrnácti jsem brala antikoncepci a nebyl v tom nejmenší problém. Souložila jsem, jakmile se naskytla příležitost, tehdy mě to strašně bavilo a po dvaceti letech mě k tomu napadá jediná poznámka: „Dobře já.“ V sedmnácti jsem odešla z domova, mohla jsem si žít sama a nikdo k tomu neřekl ani popel. Vždycky jsem věděla, že budu pracovat a nebudu muset snášet společnost muže, jen aby za mě platil nájem. V bance jsem si založila účet na vlastní jméno, aniž jsem tušila, že patřím k první generaci žen, co to může udělat bez svolení otce nebo manžela. Masturbovat jsem začala celkem pozdě, ale to slovo už jsem znala, četla jsem ho totiž v knihách, co se v tomhle ohledu vyjadřovaly jasně: to, že na sebe sahám, ze mě nedělá asociální zrůdu; co si dělám se svou kundou, je prostě jen a jen moje věc. Spala jsem se stovkami chlapů a nikdy neotěhotněla, nicméně jsem věděla, kam když tak zajít na potrat, aniž bych k tomu potřebovala něčí souhlas nebo při tom riskovala život. Pracovala jsem jako kurva, promenádovala se po městě na vysokých podpatcích a s hlubokým výstřihem, nikomu se nezodpovídala, výdělek shrábla i utratila do posledního centu. Stopovala jsem, znásilnili mě, stopovala jsem dál. Napsala jsem první román, pod svým ženským křestním jménem, a ani na vteřinu mě nenapadlo, jestli si po vydání nebudu muset vyslechnout, jaké všechny možné i nemožné hranice nesmím překračovat. Moje vrstevnice můžou jako první vést život bez sexu a nikdo je nežene do kláštera. Ze sňatků z donucení se stalo něco šokujícího. Manželská povinnost už není žádná samozřejmost. Roky jsem k feminismu měla na hony daleko – ne že bych nebyla solidární nebo uvědomělá, šlo o to, že moje pohlaví mě ve skutečnosti dlouho nijak zvlášť neomezovalo. Chtěla jsem vést mužský život, tak jsem ho vedla. Protože feministická revoluce vážně proběhla. Ať nám všichni přestanou vykládat, že dřív jsme se měly líp. Výhledy se rozšířily a území zpřístupnila tak náhle, jako by tomu nikdy nebylo jinak.

Nejslavnějším vojákem z války v Iráku je žena. V dnešní době státy na frontu posílají chudé. V ozbrojených konfliktech se uplatňují muži i ženy. Polarizace se ve skutečnosti čím dál víc odvíjí od společenské třídy.