Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Michael Gervais, Ph.D.
s Kevinem Lakem

Hoďte za hlavu, co si o vás druzí myslí

Přeloženo z anglického originálu knihy Michael Gervais, Kevin Lake: THE FIRST RULE OF MASTERY. Stop worrying about what people think of you, vydavatelstvím Pinnacle Performance Center, Inc. / William Morris Endeavor Entertainment LLC v Bostonu, Massachusetts (USA) v roce 2023.
Copyright © Michael Gervais, 2024. All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 9701. publikaci

Překlad Mgr. Lenka Štěpáníková
Odpovědná redaktorka Lenka Zajíčková
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 216
První české vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2024
Author photo (Michael Gervais) © Alex Wood

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků.

ISBN 978-80-271-7507-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-7506-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-5330-5 (print)

Řekli o knize

Miluji Mikea Gervaise – jeho postřehy, jeho skvělé rady i to, jak o všem mluví přímo na rovinu! Mike se opírá o nejnovější výzkumy a své vlastní postupy a zásady a vysvětluje, proč nám tolik záleží na názorech ostatních lidí a co s tím můžeme dělat.“

Angela Duckworthová, autorka bestselleru Houževnatost:
Síla vytrvalosti a vášně; spoluzakladatelka neziskové
organizace The Character Lab

Ať už se snažíme být co nejlepší v podnikání nebo ve sportu nebo chceme být co nejlepšími rodiči, kniha Michaela Gervaise Hoďte za hlavu, co si o vás druzí myslí nás nabádá k soustředění pozornosti na věci, které máme pod kontrolou, místo abychom plýtvali energií na ty, které pod kontrolou nemáme.

Satya Nadella, generální ředitel společnosti Microsoft

Jako baletka, která se během své kariéry musela potýkat s pořádnou dávkou kritiky, všem z celého srdce doporučuji knihu Hoďte za hlavu, co si o vás druzí myslí. Michael Gervais nás v ní stránku za stránkou laskavě vede k osvobozujícímu poznání, že naše hodnota není definována soudy a názory druhých, nýbrž naším vlastním sebeuvědoměním, vášní a oddaností našemu řemeslu.

Misty Copelandová, sólistka American Ballet Theatre

Kniha Hoďte za hlavu, co si o vás druzí myslí výmluvně a přesvědčivě prezentuje současné postřehy i nadčasovou moudrost, aby nás osvobodila od strachu z názorů druhých lidí (FOPO), a my tak mohli prozkoumat a naplno využívat svůj potenciál, přínosným způsobem obohatit život svůj i životy ostatních a pomáhat druhým. Tato perspektiva podpořená množstvím důkazů napříč různými vědními obory podněcuje k sebereflexi a nabízí nám praktický soubor nástrojů, kterých můžeme využít v reálném světě.

Brady Brewer, výkonný ředitel Starbucks Corporation

Je děsivé, jak všichni dovolujeme FOPO, aby ovlivňovalo naše dny, naše sebevědomí, a nakonec i prostor, který v životě zaujímáme. Tato kniha je pro nás všechny nepostradatelnou mapou na cestě k sebeovládání.

Kerri Walsh Jenningsová, plážová volejbalistka, pětinásobná účastnice olympijských her a čtyřnásobná držitelka olympijské medaile

Moc bych si přála, aby se mi tato kniha dostala do ruky mnohem dříve. Jedná se o naprosto zásadní čtení pro každého, kdo se chce stát svým co nejlepším já – a co je nejdůležitější, také svým nejšťastnějším já – ve světě, který zoufale potřebuje, abychom byli obojím.

Julie Foudyová, dvojnásobná mistryně světa
v ženském fotbale a dvojnásobná olympijská vítězka

Kniha Hoďte za hlavu, co si o vás druzí myslí skvěle vysvětluje, jak zacházet s FOPO. Postřehy Michaela Gervaise by si měli přečíst všichni vedoucí pracovníci, kteří se snaží vytvořit takové prostředí, v němž je důležitější soustředit se na vlastní rozvoj než na názory okolí.

Kathleen Hoganová, vedoucí oddělení lidských zdrojů, Microsoft

Kniha Michaela Gervaise nás učí zaměřit se na to, kým skutečně chceme být, nikoliv na to, kým si myslíme, že bychom měli být podle ostatních. Tato kniha poskytuje mistrovskou lekci v hledání hodnoty v našem vlastním nitru. Jsem nadšený, že se taková publikace dostává do rukou čtenářů z celého světa!

Apolo Ohno, osminásobný olympijský medailista

O autorech

Michael Gervais, PhD, je jedním z nejlepších světových psychologů a výkonnostních koučů. Mezi jeho klienty patří držitelé světových rekordů, olympionici, mezinárodně uznávaní umělci a hudebníci, nejlepší hráči světa a generální ředitelé společností objevujících se v žebříčku Fortune 100. Je spoluzakladatelem Institutu vědy o výkonnosti na Univerzitě Jižní Kalifornie a zakladatelem společnosti s názvem Jak dosáhnout mistrovství (Finding Mastery), která poskytuje poradenství klientům pohybujícím se v prostředí s vysokými nároky na výkon. Věnuje se také moderování stejnojmenného podcastu.

Kevin Lake je kreativním ředitelem společnosti Finding Mastery (Jak dosáhnout mistrovství). Spolupracuje s předními světovými osobnostmi. Produkoval celovečerní dokumentární film Gleason, který byl zařazen do užšího výběru na Cenu Akademie. Spolu s Robertem Downeym Jr. a Susan Downeyovou vytvořil a produkoval film s názvem Playing It Forward. Sedm let vedl filmovou divizi společnosti Icon Productions založenou Melem Gibsonem.

Úvod

„Vše, co nás irituje na druhých, může vést klepšímu pochopení nás samých.“

CARL JUNG

Přikládáme-li větší význam názorům druhých lidí než svým vlastním, pak žijeme život podle nich, ne podle sebe. Své otom ví isoftballová hvězda Lauren Regulaová, která se stímto dilematem potýkala vobdobí před olympijskými hrami vroce 2020. Poté, co ojedenáct let dříve ukončila sportovní kariéru, dostala Regulaová životní příležitost– reprezentovat znovu tým Kanady aopět se zúčastnit největší sportovní události, kterou sleduje celý svět. Vyhrát olympijskou medaili poté, co na ni vroce 2008 téměř dosáhla, ale pak po srdcervoucí prohře vboji obronz skončila vPekingu čtvrtá. Regulaovou, které vté době bylo třicet devět let, měla tři děti apodnikala se svým manželem, tehdy kontaktoval kanadský trenér asnažil se ji vylákat ze sportovního důchodu, aby využila poslední šance získat olympijskou medaili.

Ve filmové verzi tohoto příběhu Lauren vtomto okamžiku pravděpodobně křičí radostí. Její reakce představuje emocionální vrchol– moment, který má rozehrát sentimentální strunu.

Ve skutečnosti však Lauren váhala.

Vhloubi duše věděla, že to chce udělat, musela by však překonat spoustu problémů apochybností. Po zkušenostech zdvojích předchozích olympijských her si velice dobře uvědomovala, že nestačí odjet na několik týdnů potrénovat azase se vrátit domů.1

Uskutečnění jejího snu by znamenalo dlouhé odloučení od dětí, kterým bylo vté době jedenáct, deset aosm let. Ke složitosti situace navíc přispívalo ito, že sportovci mohli vdobě před zahájením her opustit karanténní „bublinu“ pouze jednou za šest měsíců.

„Jako pro mámu pro mě nebylo lehké rozhodnout se, zda říct ano apokusit se dostat na olympiádu,“ řekla mi. „Nehledě na to, že jsem byla máma, která tréninkem svého sportu strávila za posledních dvanáct let na hřišti jen několik málo měsíců. Amáma, která spolu se svým manželem vlastnila avedla firmu.“

Ale nakonec nebyl nejdůležitější věk, dlouhé odloučení od rodiny, podnikání ani roky boje spoporodními depresemi, které jí málem znemožnily start na Olympijských hrách vTokiu, nýbrž sžíravý strach ztoho, co si oní budou myslet ostatní lidé.

Lauren ktomu říká:

Když jsem zveřejnila příběh otom, že bych ráda uskutečnila svůj sen aže musím hodně trénovat acestovat, lidé reagovali spoustou komentářů. Tady jsou některé znich:

To bych nikdy nedokázala… Nikdy bych nedokázala opustit svou rodinu na tak dlouho.

(Komentář odsuzující Lauren jako mámu.)

Pořád si myslíš, že to zvládneš? Chci říct, nebojíš se, že už nikdy nebudeš tak dobrá jako dřív?

(Komentář typu „Kdo si sakra myslíš, že jsi?“)

Anejsi náhodou nejstarší hráčkou vůbec?

(Komentář odsuzující Laurenin věk.)

Nevadí Daveovi, že tak často trénuješ aodcházíš?

(Komentář odsuzující Lauren jako manželku amatku, která opouští rodinu)

Hrozně jsem se kvůli těm negativním názorům stresovala. Stresovala jsem se tím, co si omně aomých rozhodnutích myslí druzí. Stresovala jsem se kvůli tomu, že mě ostatní považovali za špatnou matku ašpatnou manželku. Že tvrdili, že jsem příliš stará. Že to nikdy nezvládnu. Ato mě opravdu přimělo zastavit se. Můj svět se točil kolem toho, co si omém rozhodnutí mysleli ostatní.

Sice jsem dostávala více pozitivních komentářů než těch negativních; ale ty negativní na mě působily mnohem víc. Tehdy měly větší váhu. To, jak jsem se babrala vtěch odsuzujících slovech, mi připomíná jeden zmých oblíbených citátů. „Zjednoho stromu se dá vyrobit tisíc zápalek. Ajedna zápalka může spálit tisíc stromů.“

Lauren neustále srovnávala svůj vlastní pohled na své schopnosti stím, jak je posuzovali jiní lidé. Její dilema představovalo výzvu, které my všichni čelíme vrůzných podobách. Máme se řídit svým vlastním vnitřním přesvědčením, nebo se podřídit společenským normám aočekáváním?

Jinak řečeno, Lauren trpěla FOPO (zangl. Fear of Other People´sOpinion)– tedy syndromem strachu znázorů ostatních lidí, ato ji málem připravilo oposlední šanci splnit si svůj sen.

Neviditelný limit

Náš strach ztoho, jak nás posuzují ostatní, představuje skrytou epidemii dnešní doby amůže se stát zabijákem našeho potenciálu.2

Vsoučasném moderním světě se naše obavy znázorů druhých stávají iracionální, neproduktivní anezdravou posedlostí. Jejich negativní dopady zasahují do všech oblastí našeho života.

Když zažíváme FOPO, ztrácíme víru vsebe sama anáš výkon trpí. To je lidská přirozenost.

Ale pokud se nebudeme mít na pozoru, může FOPO zcela ovládnout naši mysl apomalu nás otrávit. Místo toho, abychom se soustředili na své vlastní myšlenky apocity, začneme být posedlí myšlenkami anázory druhých, ať už přímo vyslovenými nebo domnělými, atato posedlost pak může ovlivňovat naše rozhodnutí ačiny.

Anáš život.

Vezměte si Lauren. Kdyby nechala své negativní myšlenky– tedy svůj strach znázorů ostatních– zvítězit, promarnila by poslední šanci dokázat to, kvůli čemu celý život trénovala. FOPO je součástí naší vrozené lidské výbavy, protože náš mozek funguje stejně jako před dávnými časy. Touha po společenském uznání vedla naše předky před tisícovkami let kopatrnosti adůvtipu. Pokud totiž zodpovědnost za neúspěšný lov padla na vaše bedra, mohlo být vaše místo vkmeni ohroženo.

Ale dnes, vdůsledku rozvoje sociálních médií, intenzivního tlaku na úspěch, zejména vraném věku, anaší přílišné závislosti na vnějších odměnách, metrikách aoceněních, je FOPO na vzestupu, protože pro něj má ideální podmínky.

FOPO se projevuje například tehdy, když se vedoucí pracovníci zdráhají projevit svůj názor adělat obtížná rozhodnutí, nebo když generální ředitelé upřednostňují krátkodobé zisky akcionářů před dlouhodobým finančním zdravím svých firem. Anebo když politici hlasují vsouladu se svou stranou, nikoliv se svým svědomím.

Čím dříve zásadně změníte svůj vztah knázorům ostatních, tím dříve se stanete svobodnými. Zcela svobodnými, abyste mohli žít vsouladu sami se sebou, ať už jste kdekoli.

FOPO se projevuje téměř ve všech oblastech našeho života– ajeho důsledky jsou obrovské. Raději hrajeme na jistotu aneodvažujeme se riskovat, protože se bojíme kritiky okolí. Když někdo zpochybní naše názory či chování, začneme se chovat jako dikobraz achráníme své ego spomocí své vlastní verze pichlavých ostnů, nebo se vzdáme svého pohledu na věc. Vyměníme svou autenticitu za souhlas. Nezvedneme ruku, když nemůžeme ovlivnit výsledek. Snažíme se naladit na pocity ostatních ne zbenevolence, ale kvůli potřebě pocitu sounáležitosti. Smějeme se věcem, které nejsou vtipné. Koušeme se do jazyka, když někdo řekne něco urážlivého. Svou reakci formulujeme během naslouchání ostatním. Zajímá nás získání moci, ne naše poslání. Snažíme se potěšit, ne provokovat. Honíme se za sny druhých místo za svými vlastními.

Externalizujeme své sebevědomí asvůj pocit vlastní hodnoty. Hledíme sami na sebe očima druhých. Rozhlížíme se kolem sebe, abychom určili, jak se cítíme.

Pokud lidé naše rozhodnutí schvalují, cítíme se skvěle. Pokud nepřijímají nás nebo naše rozhodnutí neschvalují, cítíme se hrozně.

Běháme po světě asnažíme se zalíbit ostatním abýt takoví, jaké by nás ostatní nejspíše chtěli mít, ane takoví, jací skutečně jsme. Snažíme se vybudovat si svou sebehodnotu, ale své vlastní potřeby si při tom buď neuvědomujeme, nebo je odmítáme.

Svůj vymezený kratičký čas na této úžasné planetě strávíme hraním nějaké role, sníž souvisí přijetí určité identity, apřizpůsobováním se domnělému očekávání druhých. Nikdy nezjistíme, kým se skutečně můžeme stát.

Zamyslete se nyní nad rozhodnutími, která jste ve svém životě učinili. Vybrali jste si svou kariéru kvůli tomu, že vás daný obor bavil, nebo jste se rozhodli pro právo, podnikání či cokoli jiného proto, že se to od vás očekávalo? Nebo jinak: Cítili jste někdy nutkání něco ve svém životě změnit nebo nebojácně přijmout novou výzvu, ale nakonec jste to neudělali ze strachu, co by si ovás pomysleli ostatní?

Všichni jsme to někdy zažili.

Ale pozor: Pokud začnete věnovat stále méně pozornosti tomu, co vás dělá vámi– tedy svým talentům, přesvědčením ahodnotám– azačnete se řídit tím, co si myslí či nemyslí ostatní, výrazně omezíte svůj potenciál apřestanete se rozvíjet.

Všichni máme své jedinečné vlastnosti asilné stránky– anaším úkolem je co nejlépe jich využít. Neustále se rozvíjíme, ale tento proces, tato snaha stát se člověkem, jakým chceme být, je velmi křehká asnadno podlehne vnitřním avnějším tlakům každodenního života. Je třeba hlubokého vnitřního odhodlání avize, abychom vytrvali.3

Jsme-li příliš ovlivňováni vnějšími silami, jako jsou například názory jiných lidí či společenský tlak, můžeme se velmi snadno uzavřít do sebe, apřijít tak ošanci naplno využít své možnosti.4 Místo abychom podnikli další krok, si spíše řekneme, že nemáme šanci nebo že nejsme dostatečně chytří. Místo toho, abychom se odhodlali ke změně kariéry, vymluvíme se, že jsme příliš staří. Pokud své možnosti nevyužijeme, pak se tyto příběhy mohou stát skutečností, reálnou aneměnnou.

Touha zapadnout aochromující strach ztoho, že se někomu znelíbíme, oslabují naši schopnost usilovat oživot, který si chceme vytvořit.

Ačkoli je náš mozek odpradávna naprogramován tak, aby vyhodnocoval FOPO jako každodenní hrozbu, neměli bychom se tímto strachem nechat ovládnout natolik, aby nám bránil dělat to, co skutečně chceme.

Mezi nebem azemí

Příběh Woodyho Hoburga nám ukazuje možnosti, které se nám otevírají, pokud nepodlehneme cizím názorům avydáme se svou vlastní cestou. Woody je jedním znejlepších lidí, jaké jsem kdy potkal. Je to člověk, který jede na plné obrátky– emocionálně, psychicky, intelektuálně ifyzicky. Jeho mocně vyvinutému smyslu pro dobrodružství se vyrovná snad jen jeho silná zvědavost apokora. Odmalička rád lezl po skalách asnil otom, že se jednou vydá do vesmíru. Získal na Massachusettském technologickém institutu (MIT) bakalářský titul voboru letectví akosmonautiky apoté se přihlásil kdalšímu studiu na Berkeley, kde chtěl získat doktorát zinformatiky.

Woody rád řešil složité technické problémy, byl si však vědom toho, že určitou stránku jeho „já“ tato životní dráha zcela nenaplňuje. Během studia na Berkeley často jezdil ovíkendech lézt po skalách do nedalekého Yosemitského národního parku adělal si pilotní průkaz, cítil však potřebu proměnit svá dobrodružství vněco strukturovanějšího asmysluplnějšího. Chtěl uplatnit své dovednosti vpráci, která by měla smysl, napadlo ho proto pokusit se získat certifikát záchranáře apřihlásit se kYosemitské pátrací azáchranné službě.

Provádění záchranných akcí vhorách se samozřejmě neslučovalo se studiem informatiky, atak se Woody obrátil pro radu ke svým akademickým mentorům, lidem, kterých si hluboce vážil adodnes je považuje za své mentory apřátele. Byl fascinován tím, jak se ho mnozí znich snažili odradit. Zjejich úst si vyslechl věty typu: „Nemyslím si, že je to úplně dobrý nápad. Nejsem si úplně jistý, jak ti to pomůže vtom, oco usiluješ.“

Věnujete-li se akademické dráze, mají pro vás názory akademiků obrovskou váhu. Woody ktomu říká: „Jednalo se olidi, kterým hluboce důvěřuji avážím si jich, achtěl jsem slyšet jejich názory.“ Odolal však pokušení se těmito názory řídit. „Nakonec jsem se musel rozhodnout… Prostě jsem věděl, že do toho půjdu, ajsem moc rád, že jsem to udělal, protože to byl jeden znejlepších zážitků vmém životě.“

Woody dokončil doktorát na Berkeley, začal učit na MIT atrénoval horolezce vhorolezeckém centru, když se od svého nejlepšího přítele dozvěděl, že NASA po čtyřleté přestávce začíná přijímat nové astronauty. Woody vyplnil internetový formulář na adrese USAjobs.gov astiskl tlačítko Odeslat spocitem, že jeho šance jsou absolutně nulové. Orok apůl později už byl jedním zdvanácti kandidátů, kteří byli vybráni do třídy astronautů zvíce než osmnácti tisíc kvalifikovaných uchazečů. Vdobě, kdy vzniká tento text, se doktor Hoburg nachází na Mezinárodní vesmírné stanici aje na počátku své šestiměsíční mise. On ajá jsme právě dokončili nahrávání vůbec prvního podcastu zvesmíru.

Proč byl vybrán právě Woody? On sám věří, že jeho výběru pomohlo působení vYosemitské pátrací azáchranné službě. Jeho odmítnutí podřídit se tlaku ostatních mu zařídilo letenku do vesmíru aumožnilo mu splnit jeho dětský sen.

Vprvní linii

Jako psycholog, jehož klienti se pohybují vprostředí svysokými nároky na výkon aúspěch, jsem měl tu možnost pracovat sněkterými znejpozoruhodnějších osobností atýmů celé naší planety. Seděl jsem na tribuně mezi diváky, když Seattle Seahawks vyhráli Super Bowl XLVIII anaprosto smetli Denver Broncos. Seděl jsem vřídícím středisku mise, když rakouský base jumper Felix Baumgartner uskutečnil svůj rekordní seskok zvýšky 39 km nad zemským povrchem, aběhem volného pádu dosáhl rychlosti přes 1170 km za hodinu, čímž překonal rychlost zvuku. Byl jsem na plážích vTokiu, když tým USA Surfing získal vůbec první zlatou olympijskou medaili vhistorii tohoto sportu. Byl jsem utoho, když Kerri Walsh Jenningsová aMisty May-Treanorová, pravděpodobně nejlepší plážové volejbalistky všech dob, vyhrály tři zlata na třech po sobě jdoucích olympijských hrách. Byl jsem vmístnosti sgenerálním ředitelem největší světové technologické společnosti ve chvíli, kdy se rozhodlo, že jeho firma se stane první podnikovou organizací budující kulturu založenou na nastavení mysli, empatii aposlání každého jedince.

Nejvýkonnější pracovníci na světě překonávají vnímané hranice lidského potenciálu arozšiřují naše představy otom, co lze dokázat.

Ale podle mých zkušeností nejsou tito lidé výjimeční jen ve svém oboru. Kromě neúnavné snahy být co nejlepší je pohání isnaha ovnitřní dokonalost. Neustále se rozvíjejí ausilují odokonalé zvládnutí věcí, na kterých jim záleží.

Ato není nic snadného. Ikdyž máme tendenci pohlížet na sportovce, herce, lídry ahudebníky jako na nadlidi, kteří disponují vrozenými fyzickými dovednostmi amentální odolností, realita je mnohem komplikovanější.

Ve skutečnosti nás úspěch– zejména ten, jehož je dosahováno před zraky veřejnosti– činí mnohem náchylnějšími kFOPO.

Představte si, že byste byli 24 hodin 7 dní vtýdnu vystaveni kritické– ataké pochvalné – zpětné vazbě ze strany fanoušků, médií auživatelů sociálních sítí. Pokud jste popová hvězda nebo herečka, představte si, že byste museli neustále číst komentáře arecenze osvém hlase, vzhledu asvých schopnostech. Nenasadily by vám takové komentáře brouka do hlavy?

Nebo si představte, že byste celý svůj život zasvětili tomu, abyste se dostali na absolutní vrchol ve svém sportu, apak si uvědomili, že půvab moci aslávy může být pastí, která vede kosamělosti adepresi.

Zkuste si představit, že by se váš životní úspěch měřil jedinou jednoduchou metrikou: vítězstvím. To je obzvlášť těžké zejména pro olympioniky, kteří celý život trénují na jedinou soutěž, jež vněkterých případech trvá méně než minutu. Představte si, že skončíte na čtvrtém místě– aod medaile vás dělí jen okamžik rovnající se mrknutí oka.

Vidíme to ive firemním životě. Čím výše se vyšplháte na kariérním žebříčku, tím více se ocitáte pod drobnohledem veřejnosti. Vedoucí pracovníci mají moc přijímat rozhodnutí, která významně ovlivňují zainteresované strany– zaměstnance, zákazníky, akcionáře aširokou veřejnost– ajejich činy arozhodnutí tedy do mnohem větší míry přitahují pozornost těchto skupin avyvolávají unich odezvu. Zprávy vmédiích dále posilují vliv veřejného mínění avytvářejí další tlak na vedoucí představitele, aby se snažili vylepšit svůj veřejný amediální obraz. Což je důvodem, proč se vedoucí pracovníci velmi často potýkají sFOPO.

Chci tím říci, že soustředění se na vnější okolnosti– tedy věci, které nemůžeme ovlivnit– je velmi časté arozhodně zázračně nemizí ve chvíli, kdy se dostaví úspěch.

Proto je důležité začít měnit své nastavení azaměřit se na to, co můžeme ovlivnit– tedy na sebe.

Dosažení mistrovství vjakékoli oblasti života– umění, podnikání, rodičovství, sportu– vyžaduje schopnost rozlišovat, co můžeme anemůžeme ovlivnit.

Budeme-li se soustředit na věci, které jsou mimo naši kontrolu, nezbude nám dostatek energie na ty, které můžeme ovlivnit.

Proto první pravidlo dosažení mistrovství vyžaduje, abychom se obrátili do svého nitra azásadně se zaměřili na zvládnutí toho, co je stoprocentně pod naší kontrolou. Nic jiného dokonale zvládnout nemůžeme. To je podstata celé věci.

Využijte svůj FOPO

Příprava vrcholových sportovců zahrnuje trénink vědomí arozvoj psychických dovedností, které jim poskytují dostatek vnitřních nástrojů pro efektivní zvládání náročných situací. Stejný přístup lze uplatnit ipro transformaci našich vztahů kdomnělým názorům asoudům druhých.

Ambicí této knihy je osvětlit tento skrytý psychologický proces aproměnit ho ve vašeho nejlepšího učitele. Využijte FOPO jako příležitosti. Začněte si ho ve svém životě všímat. Využijte své reakce jako odrazového můstku klepšímu porozumění sobě samým. Uvědomte si, jak myslíte ajak se chováte vreakci na domnělé soudy okolí.

Každá kapitola poskytuje vhled nebo lekci, jak používat FOPO kodemknutí vašeho potenciálu.

Místo abyste před FOPO utíkali nebo ho ignorovali, se jej raději pokuste vnímat jako příležitost kučení, jako dobrý začátek krozvoji vašeho přirozeného potenciálu. Využijte ho kodhalení těch aspektů svého já, které doposud zůstávaly skryty. Když se FOPO objeví, pokuste se mu porozumět azjistit, co se za ním skrývá.

Máte například skvělý nápad, který byste rádi prezentovali na poradě, ale přesto nezvednete ruku. Zkuste odhalit, proč tomu tak je. Chcete si nápad nejprve do detailů promyslet, než se oněj odvážíte podělit? Bojíte se, že se nebudete schopni správně vyjádřit? Obáváte se, že váš nápad nebude dobře přijat? Pokud ano, co když to bude tím, že vaši spolupracovníci váš návrh správně nepochopí? Bude to znamenat, že nejste kompetentní? Nebo že nejste dost dobří? Pořád sledujte vlákno svých úvah, dokud vás nedovede kpravé příčině vašeho strachu. Jaký je příběh, který sami sobě vyprávíte?

Rozvíjení povědomí onašich obavách týkajících se názorů druhých je prvním krokem koslabení moci, kterou nad námi mají. Uvědomění jako výchozí bod pro změnu není žádnou novinkou. Každá kniha zaměřená na osobní rozvoj, každé novoroční předsevzetí, každý dvanáctibodový program bývá založen na uvědomění. Pokud si nejsme schopni uvědomit výzvu, se kterou se chceme vypořádat, nemůžeme ozměně vůbec uvažovat.

Uvědomění je však pouze prvním krokem asamo osobě nestačí. Musí být doprovázeno budováním psychických dovedností. Člověk, kterého přepadne záchvat paniky, si může být dobře vědom toho, že ho vyvolávají jeho myšlenky; pokud mu však chybí dovednosti, jak smyšlenkami pracovat, není mu jeho uvědomění nic platné.

Lauren je toho zářným příkladem. Nedovolila, aby FOPO ovlivnil běh jejího života. Po ročním zpoždění způsobeném pandemií odcestovala vroce 2021 skanadským týmem do Tokia ave svých devětatřiceti letech stanula na olympijských stupních vítězů sbronzovou medailí na hrudi.

Lauren však nezapomněla, že se její sen mohl velmi snadno rozplynout:

FOPO. Strach ztoho, co si ovás myslí druzí, je skutečný.

Ajá se jím málem nechala vyvést zmíry.

Díky bohu, že jsem to neudělala.

Díky bohu, že jsem měla důvěru poslouchat samu sebe.

Proto se zeptejte sami sebe…

Omezuje vás FOPO?