Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

HODNOCENÍ OHROŽENÉHO DÍTĚTE A RODINY

Praktický průvodce a nástroje

Autoři:

Mgr. Terezie Pemová

Prof. PhDr. et PhDr. Radek Ptáček, Ph.D., MBA

Mgr. Vladimír Polák

Recenze:

Mgr. Martin Beneš, opatrovnický soudce, Okresní soud Most

Mgr. Alexandra Petrů, Katedra sociální práce Univerzity Jana Evangelisty Purkyně Ústí nad Labem

Vydání odborné knihy schválila Vědecká redakce nakladatelství Grada Publishing, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2024

Cover Photo © depositphotos.com, 2024

Cover Design © Grada Publishing, a.s., 2024

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

jako svou 9717. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. et Mgr. Olga Kopalová

Sazba a zlom Vladimír Meško

Obálka Zdeněk Dušek

Obrázky podle podkladů od autorů upravil a překreslil Vladimír Meško.

Počet stran 216

1. vydání, Praha 2024

Tisk a vazba Graspo CZ, a.s., Zlín

Vydání knihy bylo podpořeno Nadací J&T.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-7530-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-7529-1 (pdf)

ISBN 978-80-271-3933-0 (print)

„To, že děláme práci bezchybně, neznamená, že ji děláme dobře.“

Poděkování

Krajskému soudu v Ústí nad Labem

Jmenovitě předsedkyni soudu JUDr. Lence Ceplové za odvahu proměnit naši vizi v konkrétní kroky, metody a nástroje; Mgr. Pavlu Piherovi a Mgr. Sandře Piherové za vytvoření online ekosystému k propojení hodnoticích nástrojů s nástroji ke zjišťování skutkového stavu, k tvorbě IPOD a ke sledování efektivity poskytovaných intervencí; Davidu Piherovi za grafické provedení webu; Mgr. Marcele Trejbalové za usměrňování a koordinaci našeho týmu.

Justiční akademii

Mgr. Ludmile Vodákové a Mgr. Janě Čechové za neutuchající podporu, pomoc, kritickou reflexi a možnost profesního růstu; Mgr. Janě Koláčkové Zapletalové, která nám otevřela svět justice zaměřené na řešení problému.

Týmu soudních sociálních pracovnic a pracovníků a opatrovnických soudců a soudkyň při okresních soudech v Kladně, Vsetíně, Kroměříži, Šumperku, Novém Jičíně, Mostě, Chrudimi, Tachově, Jeseníku, Liberci za pilotní testování, zpětnou vazbu, pomoc a podporu – jmenovitě Mgr. Lence Fialové, JUDr. Pavlu Kotradymu, Mgr. Kateřině Pomklové, Mgr. Martině Tatkové, Mgr. Petře Novákové, JUDr. Soně Soukupové, JUDr. Anně Bekové, Mgr. Martinu Benešovi, Mgr. Lence Mužíkové, Mgr. Michaele Řezníčkové, Mgr. Miroslavu Podhájskému, Mgr. Pavlu Juranovi, Mgr. Petře Vidmuchové, Mgr. Lence Kurečkové, Mgr. Alžbětě Krzak, Mgr. Lucii Bujnoškové, Bc. Dalile Mochalové.

Mgr. Evě Petrové, předsedkyni Výboru pro práva dítěte Rady vlády pro lidská práva ČR, za možnost průběžných odborných konzultací a zájem o problematiku ohrožených dětí.

Pracovnicím a pracovníkům OSPOD a poskytovatelům odborné pomoci Ústeckého a Libereckého kraje, kteří se s námi vydali na nelehkou cestu systémových změn. Desítkám dalších kolegyň a kolegů, kteří s námi nezištně konzultovali, poskytovali cenné rady, nápady i kritiku. Pročítali naše materiály, nekonečné e-maily, trpělivě odpovídali na telefonáty, poslouchali naše stesky a dodávali nám sílu.

Všem dětem a rodičům, se kterými se potkáváme ve své praxi. A kteří nás vracejí k tomu, že jakýkoliv systém ochrany dětí musí sloužit především jim, nikoliv sám sobě.

Nadaci J&T za finanční podporu na tvorbu a implementaci hodnoticích nástrojů a vydání této publikace.

Předmluva

Každá rodina je jiná, každé dítě je jiné. Věta, kterou často slyším od opatrovnických soudců a sociálních pracovníků. Nechci polemizovat o její pravdivosti, jistě je každý z nás svébytným jedincem. Polemizovat chci o jejím přesahu do oblasti společenské kontroly a vymezení normality v oblasti péče o děti. Snadno se shodneme na tom, že nemůže každý žít podle vlastních pravidel – soužití jednotlivců ve společenském rámci je založené právě na shodě na základních principech a limitech toho, jak je a není přijatelné se chovat. Posouzení (ne)přijatelnosti lidského chování běžně vychází ze standardizovaných schémat. Právě na této úvaze stojí samotná myšlenka práva jako společenského normativního systému (ze své podstaty do určité míry zjednodušujícího a paušalizujícího), s individualizačním prvkem v rámci své aplikace.

Správný postup je tedy (nejen v právu) následující: nejprve je třeba mít k dispozici standardizované, de lege artis, evidence-based postupy, jejichž výstupy je na místě následně individualizovat. To se bohužel v naší opatrovnické praxi neděje. Postup všech zainteresovaných orgánů je od počátku nejednotný. Důvodem je spíše jinakost posuzovatelů s rozdílnou osobnostní a hodnotovou strukturou, s jinými osobními i profesními zkušenostmi, citlivostí, naučenými postupy atp. než individualita posuzovaných dětí a rodin.

Důsledkem toho jsou výrazně jiné postupy jak orgánů OSPOD i soudů v obdobných případech v rámci České republiky, tak i mezi jednotlivými pracovníky stejných úřadů a soudci stejných soudů. To není v pořádku, a to nejen proto, že tak jde o nedůsledné plnění závazků státu při ochraně svobody soukromého a rodinného života (intervence jen z indikovaných důvodů), ale především proto, že dítěti a rodině na různých místech republiky se od různých profesionálů dostane nestejný standard péče. Zapomeňme proto nyní na koncept „každá rodina je jiná“ a zamysleme se bez předsudků s autory nad tím, jak (obdobně jako v mnoha vyspělých státech) můžeme tuto jinakost podrobit jednotnému hodnocení míry ohrožení dítěte a jak nejlépe se zjištěným ohrožením pracovat.

Pojďme se zamyslet nad tím, jak dětem v naší péči poskytnout vyšší a bez ohledu na osobu, místo a čas jednotný standard ochrany a nám, profesionálům, mimo jiné větší klid.

Mgr. Martin Beneš (opatrovnický soudce)

Štrasburk, červen 2023

Úvod

Ohrožené dítě a jeho ochrana se staly jedním z důležitých celospolečenských témat přelomu 20. a 21. století. Díky významným posunům v chápání ochrany dětí víme, že děti mohou být zneužívány, zanedbávány a týrány i ve velice rozvinutých společnostech. A bohužel také víme, že nikdy nebude možné nevhodnému zacházení s dětmi zcela zabránit. Akceptujeme i paradoxní skutečnost, že blízké rodinné vztahy jsou zárukou zdravého vývoje dítěte, ale zároveň se tou nejvíce nebezpečnou osobou pro dítě může stát jeho rodič nebo jiná blízká osoba.

Víme už mnoho o krátkodobých a dlouhodobých důsledcích špatné péče v dětském věku, o individuálních a společenských souvislostech, které se s problematikou ohrožených dětí pojí. Pro mnohé případy nevhodného zacházení existují právní nástroje (soukromého a veřejného práva), kterými můžeme děti chránit před vývojovými ohroženími v nejširším slova smyslu. Některé formy nevhodného zacházení s dětmi mají subtilnější charakter a k jejich řešení mohou pomáhat spíše pozitivní vztahy s blízkými osobami, podpůrná komunita a citlivá společnost.

Oblastí, ve které jsme skutečně doslova na začátku, je problematika strukturovaného hodnocení a intervence ve prospěch ohroženého dítěte. Jestliže zcela pomineme velké mediální případy, kdy děti jsou zjevně a závažně ohrožené, nebo případy dětí, které přijdou do školy zbité, jsou podvyživené nebo špinavé – tj. nevhodné zacházení „je vidět“ –, zjistíme, že většina zanedbávání, týrání a zneužívání se děje za zavřenými dveřmi a zataženými závěsy a často v chronické podobě. A to především v situacích, kdy dítě samo nerozezná nebo nemůže rozeznat, co je v chování jeho blízkých špatně a jak se vůči němu jiní lidé nesmějí nebo by neměli chovat. A přes veškeré až nepochopitelné hrůzy, které některé děti v rodinách zažívají, mají často své blízké velmi rády. Je logické, že takovéto dítě nemůže samo o pomoc požádat. Přitom nejrizikovější jsou situace, kdy je dítě malé, intenzita jeho ohrožení není na první pohled tak zjevná a/nebo kdy dítě (mnohdy i jeho okolí) považuje chování rodičů za „dostačující či odpovídající“ a na utrpení dítěte nereagují.

Velmi často si odborníci, kteří přicházejí do styku s dětmi, všímají jednotlivých drobností – zanedbanosti nebo modřin, změn v chování dítěte, zhoršení školního výkonu, častější nemocnosti, které však samy o sobě nejsou tak závažné. Zkrátka je něco jinak či špatně, ale v tolika drobných detailech, že může být obtížné vidět celek. V lepším případě svá poznání předají sociálním pracovníkům či pracovnicím OSPOD, kteří se dostanou do situací, kdy jim profesionální intuice říká, že něco není v pořádku, ale se současnými metodami či nástroji nejsou schopní pojmenovat, „co je špatně“.

Sociální pracovník popíše situaci, ale chybí mu metody a nástroje pro to, aby daná zjištění zhodnotil, verifikoval a přetavil do intervencí, které by mohly dětem pomoci. Je možné, že pro daný okamžik „případ“ uzavře s tím, že neshledal žádné ohrožení dítěte, a rodinu opouští (často jen do okamžiku, kdy se rodina v systému sociálně-právní ochrany objeví znovu). Sice z toho nemá dobrý pocit, ale současné nástroje, ale i mnohá metodická doporučení mu neumožňují jednat. Skutečnosti, které sociální pracovník mohl v rodině pojmenovat jako rizikové, byly ovšem pouze vrcholkem ledovce a situace v rodině kulminuje a dítě se dostává do přímého ohrožení života nebo svého vývoje (dítě začne samo selhávat – dopouští se záškoláctví, experimentuje s návykovými látkami, vykazuje jiné nevhodné nebo nebezpečné chování). V takovéto situaci je sociální pracovník exponován požadavku na zdůvodnění svého předchozího rozhodnutí a způsobu hodnocení dané situace. Pracovník je v tu chvíli v zásadě „zahnán do kouta“, protože jediné, co může říci na svoji obranu, je, že „situace mu nepřišla natolik závažná“.

Situace může mít i opačné řešení. Sociální pracovník shledá ohrožení dítěte za zásadní a zahájí sociální intervenci v rodině. Stojí však před velmi obtížným úkolem – rodině, ale třeba i soudu nebo nadřízeným zdůvodnit, v čem spočívá ohrožení dítěte, vysvětlit, jak k tomuto závěru došel a jaké navrhuje řešení. Bez strukturovaných hodnoticích nástrojů spojených s obecně platnými ustanoveními vhodného/nevhodného či žádoucího/nežádoucího chování mohou jeho závěry působit jako názor či postoj, který reflektuje pouze jeho osobní hodnoty, či dokonce předsudky. Rozvíjí se stejná situace jako v předchozím případě, protože sociální pracovník nemá v ruce odborně doporučený postup, kterým by svůj přístup a rozhodnutí zdůvodnil.

Každý odborník, který s rodinou přichází do kontaktu, má svůj „vlastní“ názor na to, co je ohrožující prostředí nebo chování, případně co je ještě přijatelné a co již nepřijatelné v péči rodičů o děti. Záleží pak na tom, v jaké fázi řešení situace ohrožení dítěte se nachází (je-li vše v gesci OSPOD, nebo situaci již řeší opatrovnický soud), a čí názor tedy převáží. Toto dilema není primárně právní problém (tedy že bychom měli „špatné“ zákony), ale expertní problém, protože nám chybí stanovení společensky přijatelných norem nevhodného a žádoucího rodičovství podpořených vědeckým výzkumem a stanovení metod k jejich posouzení. Je dobré si však uvědomit, že v tom nejsme sami – hledání řešení pro tyto situace je velmi diskutované téma sociálně-právní ochrany všude v civilizovaném světě. Tudíž je možné se inspirovat, využívat zahraniční zkušenosti a konzultace.

Předkládaná publikace se zaměřuje na základní oblasti procesu strukturovaného hodnocení. Strukturované hodnocení je pak pojímáno především jako systematizovaný postup „decision-making procesu“. Ten můžeme chápat jako standardizovaný způsob sběru a vyhodnocení dat týkajících se naplnění potřeb dítěte, kompetence jeho blízkých i dostupnosti odborné podpory, která se v jejich okolí nachází. Pracovník, který s nástrojem pracuje, má možnost srozumitelně propojit zjištění týkající se (ne)naplnění potřeb dítěte s informacemi o (ne)kompetenci pečujících osob. A na základě těchto skutečností stanovit podpůrnou intervenci, jejíž efekt může přímo sledovat v čase.

Další výhodou předkládaných nástrojů je jejich univerzalita a interdisciplinarita. Na základní hodnoticí nástroj jsou navázány dílčí, úžeji zaměřené profesní materiály, které slouží především k tomu, aby si odborníci různých profesí v rámci interdisciplinárního týmu rozuměli. To znamená, aby používali odbornou terminologii, která je srozumitelná i ostatním odborníkům, a aby na ohrožení dítěte nahlíželi celostním a evidence-based přístupem (na vědeckých důkazech založený přístup). Koncept hodnocení Pro dítě 21 si můžeme představit jako jednoduché esperanto, které pomáhá v dorozumění všem zúčastněným (odborníkům i klientům).

Publikace je pro odborníky z oblasti sociálně-právní ochrany dětí, tedy sociální pracovníky, psychology, opatrovnické soudce a soudní sociální pracovníky, právníky, poskytovatele odborné pomoci, ale i pracovníky školních poradenských pracovišť, zdravotníky či další profesionály i dobrovolníky, kteří se potkávají s dětmi a jejich rodinami.

Metodika primárně umožňuje strukturovaný popis prospívání či neprospívání dítěte. Na toto zhodnocení je pak navázáno posuzování rodičovských kompetencí rodičů (pečujících osob), tj. postup, který se snaží identifikovat, zda (ne)prospívání dítěte vyplývá z (ne)dostatečných znalostí a dovedností jeho blízkých. Byť metodika pracuje se strukturovaným hodnocením prostřednictvím škálování, nejedná se o všespásný technicistní nástroj, který prostřednictvím několika základních vstupních informací umí sám rozhodnout, co se má s dítětem a jeho rodinou stát. Nadále zůstává nezbytností navázat individualizovaný profesionální vztah s dítětem a pečujícími osobami.

Kdokoliv, kdo s nástroji pracuje, musí pečlivě zvažovat rozsah a věrohodnost informací o životě dítěte, jeho percepci dané situace i pohled jeho blízkých, jakožto i možnosti dostupných podpůrných služeb. Nástroje také není možné vnímat jako metody predikce, na jejichž základě by bylo možné předvídat konkrétní budoucí chování rodiče (tj. určujeme úroveň rodičovských kompetencí, nikoliv pravděpodobnost budoucího výskytu konkrétního chování). Ucelený soubor nástrojů, včetně návodů a zaškolovacích kurzů, najdete na webových stránkách Iniciativy Pro dítě 21 (více na www.prodite21.cz ).[1]

Tuto metodiku není možné aplikovat v situacích rozpadů rodiny a rozvodu rodičů, kdy samotný rozpad rodiny nedosahuje intenzity ohrožení dítěte. Rozpad rodičovského vztahu je pro dítě bezesporu náročnou situací s vysokým traumatickým potenciálem, pro jejíž řešení je potřeba využít odlišné metody práce.[2] A pouze v situacích, kdy intenzita rodičovského sporu či konkrétní chování rodičů dokazuje, že jeden nebo oba rodiče nejsou schopni plnit ani základní rodičovské kompetence, je nutné začít posuzovat situaci dítěte v souladu s touto metodikou.

[1]Pozn. autorů: Sociálně-právní ochranu dětí pojímáme šířeji než jen jako činnost orgánů sociálně-právní ochrany dětí, ale jako systematickou a koordinovanou činnost OSPOD, soudů, školských a zdravotnických zařízení a profesí, poskytovatelů odborné pomoci, jakožto i dalších subjektů a veřejných politik (bydlení, sociální zabezpečení, komunitní život atp.).

[2]Pozn. autorů: K problematice podpory rodičů a dětí v situaci rozpadu rodiny více na www.sdilenerodicovstvi.cz.

1Koho chrání sociálně-právní ochrana dětí?

Předkládaná publikace se věnuje tématu strukturovaného hodnocení (ne)naplňování potřeb dětí a(ne)kompetencí pečujících osob vrámci činnosti OSPOD aopatrovnické justice. Představuje model, který byl vytvořen apilotován vrámci Iniciativy Pro dítě 21. Metodu je možné bez změn legislativy nebo jiných zásadních zásahů do systému sociálně-právní ochrany dětí okamžitě implementovat.

Publikace aani aktivity Iniciativy Pro dítě 21 se primárně nevěnují návrhům legislativních změn, přesto bychom vnásledujícím textu rádi upozornili na některé bariéry alimity současného systému ochrany dětí, jejichž změny přesahují pouhou změnu praxe. Sodstupem více než 25 let od přijetí první právní úpravy sociálně-právní ochrany dětí (rok 1999) považujeme za důležité opět prodiskutovat nejen legislativní otázky, ale především teoretická ahodnotová východiska, ze kterých ochrana dětí vychází. Její současná podoba vČR vmnoha ohledech neodpovídá potřebám dětí, rodin ispolečnosti 21. století. Máme-li vyjmenovat základní výtky, pak je nutné konstatovat, že systému sociálně-právní ochrany chybí vize, cíle izpůsob sledování dosažení. Není srozumitelný, předvídatelný apřátelský kdětem, rodičům aani odborníkům, kteří vněm pracují.

Proto si dříve, než přistoupíme kpředstavení metody anástrojů Iniciativy Pro dítě 21, dovolujeme popsat některé problematické oblasti sociálně-právní ochrany dětí. Jsme přesvědčeni, že pokud se stěmito otázkami vmezioborovém dialogu nevypořádáme, budeme vpraxi neustále doslova „zakopávat“ ojejich neblahé důsledky. Ato vpodobě vysokého počtu dětí žijících zrozhodnutí soudů mimo svou původní rodinu, vícegeneračních traumatizovaných rodin, chronicky ohrožených dětí, které řešíme, až když samy začnou vykazovat závažné obtíže, ale ivpodobě vysoké fluktuace, sekundární traumatizace avyhoření odborného personálu.

1.1Komu má sloužit sociálně-právní ochrana dětí?

Tuto podkapitolu jsme záměrně uvedli velmi provokativní otázkou. „Komu má sloužit sociálně-právní ochrana dětí? Koho chrání sociálně-právní ochrana dětí?“ Samozřejmě se totiž okamžitě nabízí odpověď – „sociálně-právní ochrana dětí přece slouží dětem/chrání děti!“ Domníváme se, že takto jednoduše však nelze otázku odbýt. Zkusme tedy klást další adalší otázky, ale především na ně hledat odpovědi.

Tedy… Jaké hodnoty sociálně-právní ochrana dětí reprezentuje? Jakých cílů jejím prostřednictvím chceme dosáhnout? Jaké je postavení dětí, rodičů, komunit, úřadů, soudů, expertů, médií, veřejnosti vsociálně-právní ochraně dětí? Jaké možnosti aodpovědnost mají rodiče, jednotliví/é úředníci/nice, sociální pracovníci/e, soudci/kyně, učitelé/ky, lékaři/ky, sousedé? Jaká mají práva, povinnosti ikompetence? Jaká jsou rizika související s(ne)poskytnutím sociálně-právní ochrany dětí? Jak mají být se znalostí těchto rizik konstruovány různé prvky interní iexterní kontroly, brzd aprotivah?

Cíle sociálně-právní ochrany dětí jsou vrůzných zemích definovány různě. Včase se mění odborné ispolečenské náhledy na dětství jako specifickou životní etapu, na potřeby dětí azpůsob jejich naplňování, na rodiče, rodičovství i(ne)akceptovatelné výchovné styly, na roli jednotlivců, komunit při ochraně dětí. Například webové stránky Australského ministerstva zdravotnictví asociálních věcí (AISWH, 2023) vysvětlují vsekci pro rodiče, jak je nahlíženo ze strany státu na bezpečí dětí, následovně: „Děti potřebují bezpečné azdravé prostředí. Pokud jste byli vychováváni určitým způsobem svými rodiči, možná si neuvědomujete, že některé chování je nyní považováno za škodlivé amůže být označeno za týrání azanedbávání. ParentWorks je bezplatný online program pro rodiče adalší pečující osoby opotřebách dětí ve věku od 2 do 16 let, jeho prostřednictvím se můžete naučit, jak zlepšit své rodičovské dovednosti aschopnost ovlivňovat chování svého dítěte. Na webu Raising Children Network[3] najdete další informace otom, jak zajistit bezpečí vašeho dítěte.“

Význam komunity jako lidského společenství, ve kterém žijí děti ajejich rodiny ajehož fungování aspoluzodpovědnost může pomoci ochraně dítěte, je vzahraničí patrný izaktivit zdánlivě nesouvisejících institucí. Třeba Americké ministerstvo obrany provozuje nejen webovou stránku, ale isíť poradců aporaden, které se věnují problematice bezpečí dětí arodin příslušníků Armády Spojených států, včetně identifikování ahlášení ohrožení dítěte.[4] Sohledem na známou emocionální asociální zátěž, kterou pro jedince, ale ijeho blízké představuje služba varmádě, ina to, že rodiny profesionálních vojáků často žijí na základnách, které představují specifickou formu relativně uzavřené komunity, je tomuto tématu věnována velká pozornost, včetně konkrétních doporučení „jak se stát důvěryhodnou dospělou osobou“ (https://www.militaryonesource.mil/preventing-violence-abuse/child-abuse/be-a-trusted-adult-to-protect-children-and-teens/).

Jednotlivé státy se zhistoricko-politických důvodů mohou lišit ve způsobu, jak systém sociálně-právní ochrany dětí konstruují (např. jednotlivé provincie státu Kanada mají vlastní legislativu, provinční zákony se liší isvým pojmenováním), jaké pojmosloví používají („ohrožené dítě“ versus „dítě vyžadující ochranu“ atp.), jak je systém ochrany řízen afinancován (prostřednictvím obcí, zemského uspořádání, na federální úrovni), jak mají systém ochrany dětí propojený sposkytováním sociálních služeb (univerzální, nárokové, soudem nařizované atp.).

Srovnání konstrukcí systému sociálně-právní ochrany dětí jsme se podrobněji věnovali vnaší předchozí publikaci (Pemová, Ptáček, 2022), proto dále uvádíme jen krátký souhrn. Vteorii sociální politiky se systémy sociálně-právní ochrany dětí rozlišují na tři typy, ato:

a)systémy „zaměřené na dítě“ (zangl.child /centered/ protection), typické pro anglosaské země – zejména Austrálii, USA, Kanadu, Velkou Británii;

b)systémy „zaměřené na podporu rodin“ (zangl.family /centerd/ protection), charakteristické pro evropské země, zejména Belgii, Švédsko aDánsko;

c)systémy „orientované na komunitní podporu dětí“ (zangl.child focused community group) jsou typické pro země Afriky aAsie.

Jak potvrzují komparační studie prováděné vuplynulých 20 letech (Munro, 2005; Courtney akol., 2013; Backe-Hansen akol., 2013; Harder akol., 2013; Gabriel akol., 2013; del Valle aBravo, 2013; Rodrigues, 2013; Ubbesen akol., 2014; Skivenes aThorburn 2016), takto čistě teoretické dělení vpraxi už neplatí avětšina současných systémů představuje fúzi různých konceptů amodelů (právně navázaných na Úmluvu oprávech dítěte), jakož isnahu ovyužívání na důkazech založených metod („evidence-based method“).

Rozdíly lze vjednotlivých systémech ochrany dětí pozorovat zejména vdůsledcích, které vyplývají ztoho, je-li dítě shledáno jako ohrožené. Například vMinnesotě může vyhodnocení rodiče jako nekompetentního vyústit vzanesení do celostátně vedeného registru „ohrožujících rodičů“ (na 5 let), což může těmto lidem kromě jiného komplikovat přijetí do zaměstnání spočívajícího vpéči oděti. Oproti tomu vyhodnocení dítěte „jako dítě vnouzi“ ve Velké Británii otevírá dítěti ajeho rodičům nárok na podporu apomoc (včetně ubytování, umístění dítěte do zařízení předškolní péče atp.). Odlišnosti vpojetí ochrany dětí nyní už nejsou až tak dány výchozím sociálněpolitickým konceptem (oba státy mají sociálně-právní ochranu definovanou jako „zaměřenou na dítě“), ale mnohem hlubšími politicko-ekonomickými aspolečenskými souvislostmi.

Přesto lze vkonstrukci systémů sociálně-právní ochrany dětí sledovat společné znaky atrendy. Jakousi kostru tvoří právní úprava postavená na lidskoprávních východiscích, zohledňujících práva dětí irodičů adefinujících oprávnění státu ingerovat do rodinného asoukromého života (negativní, ale ipozitivní závazky státu). Na této konstrukci je vystavěna metodická aexpertní „náplň“ legislativy. Ta je založena na moderních poznatcích zoborů pediatrie, dětské adospělé psychologie, pedagogiky, neurověd, adiktologie, sociální práce amnohých dalších. Odborníci tedy definují, „co je nutné/dobré dělat“, aprávníci, „jak to dělat“.

Je tomu tak vČeské republice? Máme jednoduše asrozumitelně definované cíle sociálně-právní ochrany dětí? Je sohledem na tyto cíle adekvátně konstruován celý systém sociálně-právní ochrany dětí? Tedy odpovídá těmto cílům struktura orgánů sociálně-právní ochrany dětí? Odpovídají těmto cílům jejich práva, povinnosti, kompetence, odpovědnost? Kdo je klientem sociálně-právní ochrany dětí? Je sociálně-právní ochrana dětí dostupná ve stejném rozsahu všem dětem? Zajišťuje výkon sociálně-právní ochrany dětem rovný přístup? Kdo je odpovědný za to, zda systém sociálně-právní ochrany dětí směřuje kcíli, pro který byl vytvořen? Kdo sociálně-právní ochranu dětí řídí (metodicky, personálně)? Jaké jsou vnitřní avnější mechanismy kontroly sociálně-právní ochrany dětí na individuální (případové) úrovni, na systémové úrovni?

Domníváme se, že na mnohé tyto otázky vsoučasné době asoučasné praxi vČeské republice nelze nalézt uspokojivé odpovědi. Proto se vnásledujícím textu pokusíme ukázat na základní deficity, které vjejím současném pojetí spatřujeme, aprostřednictvím mezinárodního srovnání představit možná řešení. Rozhodně se nedomníváme, že bychom měli automaticky aslepě převzít legislativu nebo praxi platnou vjiné zemi. Žádná země na světě nebyla schopna vytvořit takový systém sociálně-právní ochrany dětí, který by zaručil, že všechny děti budou žít bezpečný anaplněný život, vblahobytu, obklopené láskou svých blízkých. Výkon sociálně-právní ochrany dětí ze své podstaty znamená potýkání se snásilím, bolestí, strachem, bezmocí abeznadějí. Přesto se mnohé systémy ochrany dětí snaží vytvářet postupy aprocesy práce, aby bylo možné takovýmto situacím předcházet, zmírňovat jejich dopady apřispívat kezlepšení života dětí ajejich rodin. Ato nejen na individuální (případové úrovni), ale vrámci celé společnosti (strukturální asystémové úrovni). Co je však společné těm modelům, které lze považovat za „úspěšné“, je jasná vize, teoretická ahodnotová východiska, standardizované apřezkoumatelné metody práce sklienty, jednoduché atransparentní řízení.

1.2Cíl asmysl sociálně-právní ochrany dětí

Nutnost proměny, jak osociálně-právní ochraně dětí ajejích cílech uvažujeme, brilantně uvozuje vtřetím vydání knihy Effective Child Protection profesorka Eillen Munro (2020). Ta konstatuje, že během posledního století došlo kzásadnímu posunu vuvažování oochraně dětí, kdy už si nevystačíme s„minimalizací rizik ohrožení dětí, ale snažíme se omaximalizaci jejich prospívání“.

Vkontextu této úvahy je proto důležité znovu si položit základní otázky: Co je sociálně-právní ochrana dětí? Co je cílem/smyslem sociálně-právní ochrany dětí? Jak ktomuto cíli/smyslu směřujeme? Kdo je klientem sociálně-právní ochrany dětí? Pro jaké děti je sociálně-právní ochrana dětí určena? Vnásledující části této kapitoly se pokusíme položit další podrobnější otázky ana některé alespoň částečně odpovědět. Vprvní části této kapitoly se budeme věnovat situaci vČeské republice, vdruhé pak některým mezinárodním zahraničním zkušenostem.

1.2.1Ochrana dětí vČeské republice

Webové stránky[5] českého Ministerstva práce asociálních věcí (MPSV, 2023) ktomuto uvádějí: „Co se rozumí sociálně-právní ochranou dětí, vyjadřuje konkrétnězákon č.359/1999Sb., osociálně-právní ochraně dětí, ve znění pozdějších předpisů (dále jen‚ zákon oSPO‘), který vymezuje sociálně-právní ochranu dětí v§1 jako:

–ochranu práva dítěte na příznivý vývoj ařádnou výchovu,

–ochranu oprávněných zájmů dítěte, včetně ochrany jeho jmění a

–působení směřující kobnovení narušených funkcí rodiny,

–zabezpečení náhradního rodinného prostředí pro dítě, které nemůže být trvale nebo dočasně vychováváno ve vlastní rodině.“

Na webových stránkách lze dále rovněž najít sdělení: „Cílem sociálně-právní ochrany dětí je též sanace rodiny“[6]. Ateoretické hodnotové ukotvení sociálně-právní ochrany dětí, které je popsáno následně: „Předním hlediskemposkytování sociálně--právní ochrany dětí jenejlepší zájem, prospěch ablaho dětí, ochrana rodičovství arodiny avzájemné právo rodičů adětí na rodičovskou výchovu apéči. Přitom se přihlíží ikširšímu sociálnímu prostředí dítěte.“ Dále pak pokračuje: „Pro poskytnutí sociálně-právní ochrany je důležitá situace, vjaké se dítě nachází, kdy důvod poskytnutí spočívá vřešení věcného problému. Zákon oSPO tak vymezuje zvěcného hlediska okruh dětí, na které se sociálně-právní ochrana vztahuje, ale pouze příkladmo (§ 6),ato zejména proto, že je mnoho situací, do kterých se děti srodiči dostávají akteré nelze taxativním způsobem vzákoně vyjádřit.“ Včeské definici sociálně-právní ochrany dětí, ale ani vcelém zákoně osociálně-právní ochraně dětí není nikde uveden výslovně pojem „bezpečí dítěte“ nebo „újma“. Byť právě tyto komponenty jsou zásadním smyslem iměřítkem efektivity sociálně-právní ochrany dětí vjiných zemích, více dále vtextu.

Jakému dítěti má být poskytována sociálně-právní ochrana dětí

Rozlišení dětí na „ohrožené“ vsouvislosti sochranou dětí lze nalézt v§ 6 zákona osociálně-právní ochraně dětí č. 359/1999 Sb., vaktuálním znění. Již jeho samotnou konstrukci považujeme za problematickou. Zejména sohledem na to, jak znění tohoto paragrafu pomáhá zodpovědět otázky typu: Komu je sociálně-právní ochrana dětí určena? Jaké jsou důvody pro poskytování sociálně-právní ochrany dětí? Jaké cíle sociálně-právní ochrana dětí sleduje? Jak dítěti prospěje, případně může uškodit, evidování vsystému ochrany dětí?

Zákonná definice ohroženého dítěte dle našeho názoru nevhodně směšuje několik teoretických aexpertních přístupů avytváří tím pro praxi velmi těžko uchopitelný koncept.[7] Tato základní vnitřní nekonzistence komplikuje nejen určení toho, zda je dítě možné považovat za ohrožené, ale ztěžuje to imožnost poskytovat odpovídající intervence asledovat jejich efektivitu. Níže vtextu blíže představíme některéztěchto nedostatků. Ty se zároveň propisují ido možností alimitů používání strukturovaného hodnocení (ne)naplnění potřeb dítěte a(ne)kompetence pečujících osob.

Již samotná úvodní ustanovení, která se týkají neplnění povinnosti či zneužívání práv vyplývajících zrodičovské odpovědnosti, vnáší do systému ochrany dětí mnoho nejasností. Posuzování řádného výkonu, případně zneužívání rodičovské odpovědnosti je primárně právní problematika azůstává otázkou, zda je sociální pracovník zpohledu svého vzdělání akvalifikace kompetentní ktomu, aby byl schopen určit, zda ajak rodiče (ne)plní rodičovskou odpovědnost a/nebo zneužívají práva zní vyplývající. Zda sociální pracovníci nejsou spíše kvalifikováni ktomu, aby hodnotili (ne)naplňování potřeb dětí a(ne)kompetence rodičů. Zejména pokud bychom (obdobně jako vzahraničí) ochranu dětí stavěli jako ochranu před týráním, zneužíváním azanedbáváním, tedy na konkrétním chování rodiče a(ne)prospívání dítěte, nikoliv na konstatování právních skutečností. Adále je kširší diskuzi, zda by se kotázkám plnění rodičovské odpovědnosti neměly státní orgány vyjadřovat výhradně vrámci správních nebo soudníchřízení (což rozhodnutí otom, zda je dítě ohrožené dle §6, není).

Citace § 6 zákona 359/1999 Sb., osociálně-právní ochraně dětí (věcné vymezení sociálně-právní ochrany dětí)

Sociálně-právní ochrana se zaměřuje zejména na děti,

a)jejichž rodiče

1.zemřeli,

2.neplní povinnosti plynoucí zrodičovské odpovědnosti, nebo

3.nevykonávají nebo zneužívají práva plynoucí zrodičovské odpovědnosti;

b)které byly svěřeny do výchovy jiné osoby odpovědné za výchovu dítěte, pokud tato osoba neplní povinnosti plynoucí ze svěření dítěte do její výchovy;

c)které vedou zahálčivý nebo nemravný život spočívající zejména vtom, že zanedbávají školní docházku, nepracují, ikdyž nemají dostatečný zdroj obživy, požívají alkohol nebo návykové látky, jsou ohroženy závislostí, živí se prostitucí, spáchaly trestný čin, nebo jde-li oděti mladší než patnáct let, spáchaly čin, který by jinak byl trestným činem, opakovaně nebo soustavně páchají přestupky nebo jinak ohrožují občanské soužití;

d)které se opakovaně dopouštějí útěků od rodičů nebo jiných fyzických či právnických osob odpovědných za výchovu dítěte;

e)na kterých byl spáchán trestný čin ohrožující život, zdraví, svobodu, jejich lidskou důstojnost, mravní vývoj nebo jmění, nebo je podezření ze spáchání takového činu;

f)které jsou na základě žádostí rodičů nebo jiných osob odpovědných za výchovu dítěte opakovaně umísťovány do zařízení zajišťujících nepřetržitou péči oděti nebo jejich umístění vtakových zařízeních trvá déle než šest měsíců;

g)které jsou ohrožovány násilím mezi rodiči nebo jinými osobami odpovědnými za výchovu dítěte, popřípadě násilím mezi dalšími fyzickými osobami;

h)které jsou žadateli oudělení mezinárodní ochrany, azylanty nebo osobami požívajícími doplňkové ochrany akteré se na území České republiky nacházejí bez doprovodu rodičů nebo jiných osob odpovědných za jejich výchovu.

Obdobně nesystémově jsou do § 6 zakomponovány idalší podmínky pro vyhodnocení dítěte jako ohroženého.[8] Pomineme-li, že vtextu je používáno zcela zastaralé pojmosloví (nemravný azahálčivý život), je zjevné, že zákonná úprava vůbec nereflektuje moderní poznatky zejména voblasti traumatu atraumatizace dětí. Soustředí se výhradně na následky nebo projevy nevhodného zacházení, ato ještě jen na ty, které jsou pozorovatelné na dítěti (citace: zanedbávají školní docházku, nepracují, ikdyž nemají dostatečný zdroj obživy, požívají alkohol nebo návykové látky, jsou ohroženy závislostí, živí se prostitucí, opakovaněse dopouštějí útěků), aniž by se soustředil na příčiny těchto jevů, které spočívají zejména vnevhodném zacházení sdětmi ze strany rodičů (pečujících osob, včetně právnických osob, do jejichž péče jsou děti svěřovány).[9]

Vneposlední řadě je možné za nevhodné považovat důraz na délku aintenzitu ohrožení dítěte. Byť je systém sociálně-právní ochrany dětí vČeské republice často prezentován především jako preventivní, fakticky se jedná osystém reaktivní. Na jedné straně webový portál MPSV uvádí: „Vůdčím pravidlem pro činnost orgánů sociálně-právní ochrany je princip preventivního působení na rodinné vztahy, jsou-li zasaženy tak, že přichází vúvahu působení veřejné moci. Opatření sociálně-právní ochrany jsou hierarchicky uspořádána ve vnitřně provázaný celek umožňující volbu nástrojů podle konkrétní situace, vníž se dítě nachází, apodle intenzity ohrožení.“ Zároveň však zdůrazňuje: „Zákon oSPO tedy kposkytnutí sociálně-právní ochrany nepředpokládá jednorázovou událost či krátkodobé působení, ale naopak předpokládá, že tyto skutečnosti trvají takovou dobu, že je třeba situaci vhodným způsobem řešit. Pokud by se jednalo ojednorázovou záležitost, musela by být takové intenzity, že by mohla nepříznivě ovlivnit vývoj dítěte.“ Fakticky tím říkáme, že děti musí trpět, ato buď hodně intenzivně, nebo hodně dlouho, aby se jim dostalo ochrany („aby bylo třeba situaci vhodným způsobem řešit“). Ivtomto ohledu se tuzemská legislativa, ale ivýkon sociálně-právní ochrany dětí odlišuje od standardních zahraničních přístupů, více dále vtextu.

Vsouvislosti se snahou definovat, komu je sociálně-právní ochrana dětí určena, považujeme za důležité zmínit istandardy kvality poskytování sociálně-právní ochrany dětí, zejména kritérium 9, které se zaměřuje na jednání, vyhodnocování aindividuální plán ochrany dítěte. Vpříloze vyhlášky jsou deklarovány principy, na jejichž základě má orgán sociálně-právní ochrany dětí jednat sklientem (respekt, individuální přístup, podpora samostatnosti, dodržování lidských práv azákladních svobod atp.). Ovšem bez bližšího upřesnění, kdo je vtomto případě klient. Je to dítě? Je to rodič? Jsou to oba rodiče? Je to rodina? Vkontextu sociálně-právní ochrany dětí se definice toho, kdo je klientem, jeví jako zásadní. Pokud bychom totiž měli něco standardizovat, pak bezesporu postup vpřípadě, že dochází ke kolizi zájmu mezi klienty navzájem (tedy mezi potřebami azájmy dítěte aprávy apovinnostmi rodiče). Není-li zjevné, kdo je klientem, je obecné poukázání na princip „nejlepšího zájmu dítěte“ nedostatečný (obzvlášť pokud tento ani není např. ve standardech kvality sociálně-právní ochrany dětí vůbec uváděn).

Jak hodnotit intenzitu ohrožení avývojové konsekvence nevhodného zacházení sdětmi

Zvýše uvedeného je zjevné, že to, zda ajaké intervence sociálně-právní ochrany jsou dítěti poskytnuty, je navázané na vyhodnocení jeho ohrožení vsouladu s§6. To přitom vyžaduje určení intenzity adélky ohrožení dítěte apřípadných vývojových konsekvencí. Dětem arodinám, které nesplňují míru ohrožení vyžadující intervenci OSPOD, má být poskytována podpora prostřednictvím sociální práce obcí apřípadně poskytovatelů sociálních služeb.[10] Proto by měl být právě tento rozhodovací proces vysoce strukturovaný atransparentní. Jediným závazným vodítkem pro tento postup je §1 Vyhlášky č. 473/2012 Sb. vaktuálním znění, oprovedení některých ustanovení zákona osociálně-právní ochraně dětí, který určuje zaměření arozsah vyhodnocování situace dítěte ajeho rodiny (nikoliv kritéria pro určení intenzity ohrožení).

Tato vyhláška, ale ani žádné navazující metodické materiály MPSV neurčují, jak přesně ana základě jakých kritérií vyhodnotit míru aintenzitu ohrožení dítěte, natož jak zhodnotit vývojové souvislosti nevhodného zacházení sdětmi. Zanalýzy ročních výkazů MPSV, kterým jsme se podrobněji věnovali již vknize Data odětech (Pemová, Ptáček, 2022), přitom vyplývá, že teoretické ametodické ukotvení ani tak zásadních jevů, jakými je týrání, zneužívání azanedbávání, není dostatečné. OSPOD ivpřípadě identifikovaného týrání, zneužívání azanedbávání dětí uvíce jak 75 % dětí neshledávají žádné následky (vpřípadě zanedbávaných dětí dokonce v85 %! případů nebyly detekovány žádné následky na zdraví avývoji dítěte) au42 % případů zanedbávaných dětí se dle výkazů jednalo ojednorázový incident, což vpodstatě odporuje nejen definici zanedbávání, ale imetodickým materiálům MPSV.[11]

Obdobně aktuálně publikovaná studie proFem[12] analyzující 72 rozsudků českých trestních soudů voblasti sexuálního adomácího násilí poukazuje na to, jak je rozhodování týkající se širších psychosociálních souvislostí, traumatizace, psychické újmy adopadů do kvality života obětí zatíženo předsudky, nedostatečným pochopením problematiky anormalizací násilí. Naprosto nevhodně jsou vyhodnocovány následky adopady těchto činů, kdy je např. nízký věk oběti nebo její mentální deficit považován za protektivní faktor sodůvodněním, že oběť danému skutku nerozumí, nebude si ho pamatovat či nelze následky předjímat atp. Je tedy otázka, jak bez standardizovaného postupu může jeden sociální pracovník / jedna sociální pracovnice určit vývojové souvislosti nevhodného zacházení sdětmi, když je toto zjevně velkou výzvou ipro trestní justici. Ato vsituaci, kdy trestní řízení při rozhodování využívá mimo jiné soudně-znalecké posudky, rozhodování probíhá pod veřejnou kontrolou aumožňuje využít opravné prostředky.

VČR fakticky zůstává na individuálním posouzení každého jednotlivého sociálního pracovníka / sociální pracovnice, zda jsou udítěte splněny zákonné podmínky délky aintenzity pro stanovení ohrožení dítěte, aniž by byly definovány nástroje, ale iprocesní postupy, jak řádně postupovat.[13] Vpraxi se tedy stává, že stejná situace je jedním OSPOD (jedním pracovníkem) vyhodnocena jako ohrožující ana jiném pracovišti (jiným pracovníkem) může být shledána za dostačující/vyhovující. To může komplikovat kontinuitu poskytování ochrany dětí. Ale samozřejmě vznáší iotázku její legitimity. Například vpřípadě stěhování rodiny se nabízí otázka, jak bude realizována ochrana dětí vsituaci, kdy se „nový“ OSPOD ve vyhodnocení ohrožení dítěte neshodne se „starým“ OSPOD. Adále jak budou tyto rozpory vysvětleny rodině ve smyslu, proč jeden OSPOD shledává chování rodiče za odpovídající, zatímco jiný ho bude považovat za ohrožující, ato vše vsituaci, kdy si rodina ten který OSPOD sama nevybírá, ale OSPOD je jí automaticky místně příslušný.

Vtéto souvislosti se nebavíme odrobných nuancích toho, zda se dva orgány sociálně-právní ochrany dítěte shodnou na tom, jak vyhodnotit „uklizenost domácnosti“, kde dítě žije. Ale mluvíme opřípadech vážného zanedbávání či nevhodných výchovných postupů pečujících osob, které jeden odborník vyhodnotí jako ohrožení dítěte, adruhý ohrožení neshledá. Fakticky tím akceptujeme skutečnost, že hlad je jiný vČeských Budějovicích azcela jiný vBudějovicích Moravských, facka bolí jinak vRumburku než vNymburku, traumatizace dítěte žijícího vnásilné komunitě má jinou míru závažnosti vOstravě aOpavě.

Uvedený postup je opakovaně ze strany MPSV zdůvodňován jako důsledek decentralizace řízení sociálně-právní ochrany dětí, kdy nemohou jednotlivým OSPOD nařizovat konkrétní postupy práce (křízení systému sociálně-právní ochrany dětí dále vtextu). Asoučasně je tento přístup obhajován nutností individualizace poskytování sociálně-právní ochrany dětí, kterou by jakýmkoliv strukturovaným či kalibrovaným nástrojem nebylo možné zajistit.

Vtomto pojetí je „individualizace hodnocení míry, intenzity apříčiny ohrožení“ nemístným přenášením odpovědnosti na jednotlivé sociální pracovníky ajednotlivé rodiče, aniž jsou zohledňovány systémové astrukturální příčiny neprospívání dítěte, které jednotlivec (klient isociální pracovník) nemůže (vy)řešit. Individualizace klientské práce by neměla vést ktomu, že jeden sociální pracovník sám bez standardizovaných expertních kritérií posuzuje, zda jsou nevhodné výchovné metody rodičů již natolik „intenzivní“, aby zahájil intervenci, či zda míra zaostávání dítěte způsobená zanedbávajícím chováním rodiče již trvá natolik dlouho, aby zakročil. Přitom zohlednění vlivů mimo rodinu se často omezí na konstatování, jak moc jsou dané chování rodičů či situace dítěte běžné vkontextu dané lokality/komunity. (Rozuměj: „Jedná-li se ochování vmístě ačase běžné, stává se zpohledu OSPOD normou, nikoliv důvodem kochraně dítěte /ato bez ohledu na následky, které pro dítě může znamenat/.)

Ohrožení dítěte je sice formálně hodnoceno prostřednictvím tzv. hodnoticího rámce, zahrnujícího ispolečenská rizika azdroje. Fakticky je ohrožení dítěte vnímáno jako „selhání“ konkrétního rodiče anedostatečný progres při realizaci IPOD jako „selhání“ konkrétního sociálního pracovníka, který nevhodně stanovil cíle azpůsob jejich realizace. Znašeho pohledu by se tedy individualizace případové práce měla vco největší míře zaměřit především na individuální stanovení potřeb aznich vyplývající podpůrné intervence, nikoliv na individuální vyhodnocování vstupu/přístupu kochraně samotné.

Ve většině vyspělých zemí je vyhodnocení oblastí amíry ohrožení dítěte zajištěno standardizovaným procesem, sjasně definovanými kritérii nevhodné péče či konkrétního chování rodiče. Dosahování tohoto standardu může mít velmi různorodou podobu ačasto kombinuje různé prvky apostupy (právní úprava doprovázena standardizovanými procesními pravidly). Standardizace není vnímána jako překážka individualizované práce sklienty, ale naopak posiluje princip ochrany klientů před intuitivním rozhodováním jednotlivých pracovníků astátní svévolí při realizaci ochrany dítěte. Strukturované formy rozhodování také skýtají bezpečí apředvídatelnost samotným pracovníkům sociálně-právní ochrany dětí.

Například vněkterých státech jsou již vsamotné legislativě popsány formy nevhodného zacházení sdětmi, které jsou předmětem sociálně-právní ochrany dětí (např. Austrálie přímo vzákoně definuje týrání, zneužívání azanedbávání dítěte, podrobněji dále vtextu). Jinde je vcivilní (rodinněprávní) legislativě obecná právní definice „zanedbávání dohledu nad dítětem“, podrobněji je pak rozpracována státně závaznými standardy do konkrétních kritérií, na jejich základě je orgán sociálně-právní ochrany dětí oprávněn/povinen incident prošetřit.

Například Minnesota (nedatováno) vlegislativě obecně definuje zanedbání dohledu bez uvedení věkového limitu. Navazující standardy ochrany dětí, které jsou závazné pro všechna města (jurisdikce), již definují situace avěkové limity, které musí tamní orgány ochrany dětí prošetřit (totožný text je vrůzných jazykových mutacích umístěn na webových stránkách jednotlivých měst). Supervision guideline určuje, že: „Děti ve věku 0–7 let nemohou být ponechány osamotě na jakoukoliv dobu, děti ve věku 8–10 let mohu být ponechány samy nejdéle na 3 hodiny, děti ve věku 10–12 let nemohou být ponechány samy déle než 12 hodin, děti ve věku 14–15 let nemohou být ponechány samy na dobu delší než 24 hodin aděti ve věku 16–17 let mohou být samy ponechány déle než 24 hodin spřipraveným ‚nouzovým‘ plánem.“ Orgány sociálně-právní ochrany dětí iniciativně „nevyhledávají“ děti, které jsou samy doma, pouze reagují na ohlášení (např. sousedy, učiteli) nebo zjištění této situace (např. při přijetí dítěte na pohotovost vpřípadě úrazu). Definování těchto kritérií nebrání orgánům ochrany dětí při posuzování jednotlivých případů zohledňovat individuální okolnosti ani nijak nepředjímá finální rozhodnutí. Pouze poskytuje jasné vodítko pro to, kdy stát může vzájmu ochrany dětí ingerovat do rodiny.[14]

Každá zkanadských provincií si sama stanovuje, jakou na vědeckých důkazech založenou praxi bude používat při rozhodování oohrožení dětí. Během procesu prošetřování ohrožení dítěte má sociální pracovník kdispozici celou řadu standardizovaných nástrojů – dotazníky, sebeevaluační škály, nástroj pro záznam ainterpretaci pozorování (prostředí, interakcí mezi členy domácnosti), edukační materiály pro různé věkové kategorie iúroveň gramotnosti –, organizuje případové irodinné konference, využívá různých komunitních setkání za účelem zohlednění specifických potřeb původních obyvatel atp. Práce sklienty je empatická aindividualizovaná, přesto je založená na standardizovaném desicion-making procesu.

Oproti tomu vČeské republice je kolektivně sdílené rozhodování oohrožení dítěte anásledných intervencích považováno za inovativní prvek jednoho magistrátního města, nikoliv za systémové opatření dostupné všem ohroženým dětem, jejich rodinám apracovníkům sociálně-právní ochrany dětí.

Analýza potřeb dětí vkontextu pobytové péče uvádí jako příklad dobré praxe projekt Magistrátu Hradce Králové, který vroce 2017 vytvořil tzv. TOD (Tým pro ohrožené děti):

„Jedná se oinovativní prvek, jehož prostřednictvím jsou řešeny ty nejnáročnější případy veřejnoprávní ochrany příznivého vývoje dětí před nepřiměřeným ohrožením. Ktomu se řadí zejména případy CAN, případy snásilím mezi rodiči snepřiměřeným zásahem do příznivého vývoje dětí, rodičovské spory snepřiměřeným ohrožením příznivého vývoje dětí.

Co vyplývá zoznačení dítěte za „ohrožené“

Pokud se tímto prizmatem podíváme na systém práce sohrožením dítěte, zkusme definovat, jaký prospěch zidentifikování ohrožení dítěte by mělo/mohlo mít[18]:

Nevýhody vyplývající zaktuálního přístupu koznačení dítěte jako ohroženého (dle §6):

1.2.2Řízení sociálně-právní ochrany dětí

2.plánování arealizaci konkrétních opatření:

Uspořádání systému sociálně-právní ochrany dětí

Obecní úřad aúřady obcí srozšířenou působností

Krajské úřady

Ministerstvo práce asociálních věcí

Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí (UMPOD)

1.2.3Nereflektované výzvy voblasti řízení systému sociálně-právní ochrany dětí

1.2.4Mezinárodní zkušenosti sposkytováním ařízením sociálně-právní ochrany dětí

Nový Zéland

Státy sfederálním uspořádáním (Kanada aAustrálie)

1.3Vize ochrany dětí dle Iniciativy Pro dítě 21

Table of Contents

Poděkování

Předmluva

Úvod

1 Koho chrání sociálně-právní ochrana dětí?

1.1 Komu má sloužit sociálně-právní ochrana dětí?

1.2 Cíl a smysl sociálně-právní ochrany dětí

1.2.1 Ochrana dětí v České republice

Jakému dítěti má být poskytována sociálně-právní ochrana dětí

Jak hodnotit intenzitu ohrožení a vývojové konsekvence nevhodného zacházení s dětmi

Co vyplývá z označení dítěte za „ohrožené“

1.2.2 Řízení sociálně-právní ochrany dětí

Uspořádání systému sociálně-právní ochrany dětí

Obecní úřad a úřady obcí s rozšířenou působností

Krajské úřady

Ministerstvo práce a sociálních věcí

Úřad pro mezinárodněprávní ochranu dětí (UMPOD)

1.2.3 Nereflektované výzvy v oblasti řízení systému sociálně-právní ochrany dětí

1.2.4 Mezinárodní zkušenosti s poskytováním a řízením sociálně-právní ochrany dětí

Nový Zéland

Státy s federálním uspořádáním (Kanada a Austrálie)

1.3 Vize ochrany dětí dle Iniciativy Pro dítě 21