Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Martin Jun

Křivda

Sazba a grafická úprava Veronika Hlavatá
Obálka Jan Kravčík
Redakce Hana Fruhwirtová, Radomír Matulík

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 9781. publikaci.
První vydání, Praha 2024
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

Czech edition © Grada Publishing, 2024
Author © Martin Jun, 2024

ISBN 978-80-271-7602-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-7601-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-5390-9 (print)

Nikoletě

a

Šarlotě

KNIHA DANIELINA

Otcové jedli nezralé hrozny asynům trnou zuby
(Ezechiel 18:2, Starý zákon)

1.

Příběh, okterý se chci podělit, nezačal setkáním líčeným vtéto kapitole. Dá se říct, že tam začal až jeho konec. Nic to nemění na tom, že setkání UZelené žáby bylo zlomové, protože vše před ním se odvíjelo bez mého přičinění. Jenže jak jsem svyprávěním postupoval kupředu, stále častěji jsem se musel vracet do minulosti, aby se stalo srozumitelnějším. Anavzdory původnímu záměru zůstat mimo hlavní dění jsem na sebe nakonec prozradil odost víc, než jsem plánoval. Celé se mi to vymklo. Někdy prostě autora divadelní hry pošlou nečekané události na jeviště mezi herce amusí snimi představení dohrát.

Během měsíců následujících po onom osudném setkání jsem mnohokrát pochyboval, zda by bývalo nebylo rozumnější nechat minulost spát. Když ve zprávách sleduju archeology rozebírající prastarý hrob, mračím se: kdo jim dal právo rušit posvátný klid mrtvých? Poznatky, poklady… no aco? Přitom ani já jsem si podobné vykrádání neodpustil. Anejenže jsem při něm objevil fakta zcela nová, doplňující, také jsem vyvrátil mnohé nepravdy (ano, obhájit si to mohu jen oním naivním „nadzákonem“, který káže za všech okolností odhalovat „pravdu“) avykreslil životy některých lidí ve značně nelichotivém světle. Nezbytně si tedy musím klást otázku, jestli to stálo za to.

Tehdy už jsem žil sám. Tolik jsem lpěl na tom, abych neopakoval chyby rodičů, aby naše rodina zůstala pohromadě, až se nakonec rozpadla. Možná jsem se toho neměl držet tak křečovitě, říkal jsem si, abylo by to dopadlo jinak. Ve svém okolí jsem si nicméně všiml, že lidé zrozvedených rodin mají vdospělosti tendenci akceptovat myšlenku rozvodu snáz. Asi je to pro ně jedna zlegitimních možností vývoje vztahu, byť ne příjemná, aoni si ve chvíli krize řeknou: „Aha, to už tu bylo, tak tedy dobře.“

Teď už mi přijdou všechny mé předešlé rozchody banální. Prošel jsem si jako většina lidí několika, vpubertě stačilo přestat se vídat, později se musel někdo odněkud odstěhovat, začaly dohady ospolečné věci. Dodnes si pamatuju, jak mě rozčílilo, když mi jedna dívka při rozchodu řekla, že si ten ručník, co mi dala, nechá, protože se líbí její mámě. Nečekala, jak budu vyvádět. Kvůli blbému kusu hadru! Jistěže vůbec nešlo oněj, jenže když vás někdo opustí, aještě vám chce sebrat ručník, jste při duševní nevyzrálosti schopní vzít to jako záminku kprůchodu nahromaděného vzteku. Apřitom je to mi-liardu světelných let vzdálené situaci, kdy jde při rozpadu vztahu oděti. Ve srovnání stím vypadají všechny moje předchozí rozchody směšně.

Úplně na začátku se sice dostavil osvobozující pocit, že můžu jít kdykoliv kamkoliv skýmkoliv, protože mě doma nečeká rodina. Ale velice brzy se mi vžaludku vytvořila dutinka neklidu anespokojenosti, která se neustále rozrůstala navzdory bujnému životu starého mládence.

Večer vbrasileiru UZelené žáby byl jiného druhu. Zamířil jsem najisto kmalému stolku pro dva, který jsem si předem pečlivě vybral. Ihned jsem si ověřil, že vedlejší, stejně malý stolek už je obsazený jedním párem. Žena můj pohled, onedefinovatelně krátký okamžik delší, než by se slušelo (jak by se řeklo za časů Franze Kafky, jenž se narodil na samém okraji bývalého Židovského města, jen pár kroků odtud), nepochybně zachytila.

Její tvář mě ihned zaujala. Netuctový půvab, jemuž vévodily uhlově černé vlnité vlasy, živé oči. Anad nimi výrazné tmavé obočí, téměř by se dalo říct mužské, což myslím jako poklonu, protože nemám rád ta zbytečně zdevastovaná obočí domalovaná klaunskými pastely užen mé generace. Některé její rysy mi byly povědomé. Jen dobře vím, jak je to zrádné – když chcete vidět nějakou podobnost, tak ji vždycky najdete, tak jako na vás vždy sedí něco zhoroskopu pro vaše znamení.

Měli jsme se sejít skamarádem Markem, ale jako tradičně měl zpoždění. Celé to zkazí, pomyslel jsem si. Projížděl jsem telefon asnažil se zachytit, co si ti dva vedle říkali. Bylo toho podezřele málo. Zatímco zní sálala energie, muž oproti (tedy fakticky po mém boku) seděl upjatě, občas na ni nesměle pohlédl arychle znovu sklopil zrak kdesce stolu. Na mě se ani jednou nepodíval. Ona mluvila shlasitostí člověka, kterému nesejde na tom, co si oněm kdo myslí, on téměř šeptal.

Přiznávám, že jsem byl celou dobu nervózní. Přispělo ktomu ito, že kdykoliv jsem otočil hlavu jejich směrem, abych vyhlížel Marka (což byla víc záminka než netrpělivost), podívala se iona na mě. Nezdálo se, že bych jí taky někoho připomínal, její pohledy byly spíš projevem zájmu, jehož příčinu jsem nechtěl hádat. Byla velice štíhlá, na můj vkus až moc, azdrobných vrásek kolem očí (daň za jemnou pokožku) bylo vidět, že nebude mít daleko do čtyřicítky. Ale to byly jediné vady – pokud to lze za vady označit – jejího atraktivního vzezření.

Marek konečně dorazil aokamžitě způsobil zmatek, když na krátké cestě od šatny dokázal ztratit vydaný žeton, který pak ještě dlouho hledal na zemi všude okolo. Uklidnil se, až když ho číšník ujistil, že mu tašku vydají na odchodu ibez žetonu.

„Proč jsme nešli do normální hospody?“ čertil se, jako by všechny problémy způsobila obsluha, ane jeho roztržitost. Mírnil jsem ho, protože jsem netoužil být středem pozornosti. Měl to být poklidný večer, kdy budu hlavně poslouchat.

Markovi nedělalo problém chopit se slova, protože byl ještě pořád nadšený zté herečky, kterou sbalil při castingu. Nechal jsem ho, ať povídá, avětšinu pozornosti jsem věnoval páru vedle. Konverzace mezi nimi stále uvadala, nebo to tak vkontrastu snaším stolem alespoň vypadalo.

Marek vyprávěl ajá přikyvoval, jenže najednou zmlkl, jako by si uvědomil, že ho nevnímám. Musel jsem něco říct. Využil jsem faktu, že Marek práci získal na základě mého doporučení, azdůraznil jsem, že by se bez toho nepoznal ani stou herečkou. Zároveň jsem otevřel menu na stránce sdestiláty. Samozřejmě jsem jenom provokoval, nicméně rum mi mohl opravdu udělat dobře, protože na mě už pár dní něco lezlo. Popravdě jsem vůbec nebyl vkondici, ale ani jsem neuvažoval, že bych setkání zrušil – kdoví, kdy by zase nastala taková příležitost.

„Tu jsem si sbalil sám, Arne,“ ohradil se rezervovaně kamarád. „Ani tu roli nedostala.“

„Ještě aby,“ pálil jsem automaticky, aniž mi došlo, že přítel není dost nad věcí, aby to uznal. Rychle jsem začal jmenovat rumy, které přicházely vúvahu, apřipojil, že zvu já.

Tu známost jsem mu rozmlouvat nemínil, byť jsem oherečkách věděl své. Sněkolika jsem se na place sblížil (párkrát ina hotelu), ale pokud jde ovážné vztahy, vykazovaly nápadně často nežádoucí povahové rysy jako nestálost.

Přesto mi kamarádi mimo branži záviděli práci ufilmu hlavně kvůli nim. Jeden znich si nikdy neodpustil větu zČerných baronů, kterou Kefalínovi – vcivilu rovněž asistentu režie – říká rozjívený vojenský lékař: „Kamera… hérečky… píchání… chlastání, co?“ Zpočátku jsem jim vysvětloval, že uvelkých produkcí působím většinou jako druhý asistent režie, což není pro herečku zrovna lákadlo. Aže čím bezvýznamnější herečka, tím větší má tendenci dělat si ze mě poskoka. Mohl bych jmenovat několik, co dnes chodí do zábavných pořadů alidé utelevizí onich říkají: „To je ale sympatická holka!“ Přál bych jim (isvým kamarádům) mít jednu takovou alespoň den na starost.

Později jsem podobné poznámky ksvé profesi zkoušel převést na vtip anabádat je, ať si laskavě uvědomí, že ikdyž mám aktuálně zodpovědnost za celý film, mluvíme pořád opráci „pomocného režiséra“, ajelikož jim snad nejsou neznámé pojmy jako „pomocný dělník“ nebo „pomocná škola“, mohli by být schopni ztoho odvodit patřičné závěry. Ale kamarádi na to měli vlastní náhled. Když pak jeden znich prohlásil, že jako asistenti režie začínaly itakové veličiny jako Hitchcock nebo Kurosawa, vzdal jsem to úplně.

Marek si zatím prohlížel nabídku rumů, pak se zarazil aupřeně se na mě podíval. Jelikož jsem od něj čekal kavalírský výpad na obranu dámy, vybuchl jsem smíchy, když se celý rozjařil, přimáčkl si menu na hrudník avpředklonu (jako by chtěl ztišit hlas) hlasitě zahlaholil: „Čoveče, ty zrzky jsou stejně nejlepší!“

Ještě rozesmátý jsem reagoval světáckým moudrem převzatým od filmového architekta: „Bodejť! Rezavá střecha, vlhkej sklep.“

Marek ten fórek neznal, půl vteřiny trvalo, než mu to docvaklo, ado té půlvteřiny se stačil od vedlejšího stolu vklínit zvonivý ženský smích. Marek si černovlásky dosud ani nevšiml abyl ztoho zaražený. Nejenže nás poslouchala, ona se navíc netaktně zasmála (mému) přisprostlému vtipu, uněhož nebylo jasné, jestli (jeho) herečce právě lichotí.

„Pardon,“ řekla černovláska azakryla si dlaní ústa jako malá holka, která unedělního oběda vyslovila cosi nevhodného aani při omluvě nedokáže potlačit vrozené uličnictví. Všiml jsem si při tom tenkých prstů opticky prodloužených operfektně nalakované nehty. Nepokrytě mi zírala do očí ajasně vnich jiskřilo. Sice mi to lichotilo, ale taky – ato nejsem dvakrát útlocitný – mi bylo trapně. Muž proti ní se neusmíval, měl úplně rudé uši.

VMarkových očích jsem četl otazníky: viděl jsi to, co to mělo znamenat, znáš tu ženskou?

Abych získal čas, upil jsem ze speciální trojpanákové skleničky, která zrovna přistála na stole. Zatímco mě kubánský rum pálil vbolavém hrdle, obočím jsem naznačil: proti gustu…

Marek se spokrčením ramen znovu rozpovídal osvé přítelkyni ajá se ponořil do vlastních myšlenek. Uvědomil jsem si, že mi nejsou povědomé jen některé rysy té ženy, ale celý obličej. Jména zapomínám, ale obličeje si pamatuju. Tenhle jsem nepochybně už viděl! Jestli omě projevovala zájem, tak dobře, to nemuselo být na škodu. Ale že jsem ji znal, to mě vyvedlo zmíry. Lovil jsem horečně vpaměti, anež kamarád dokončil svoji tirádu, přišel jsem na to odkud.

2.

Poprvé jsem ji potkal už někdy na přelomu tisíciletí na fakultě. Zatímco já jsem studium končil, ona teprve začínala, takže jsme se víceméně míjeli. Společně jsme tam strávili maximálně rok, přičemž já se ve škole prakticky neukazoval, kromě jiného proto, že jsem se konečně dostal na FAMU. Na FHS mi zbývalo jen dopsat diplomku, zdálo se mi škoda to po těch letech nedotáhnout, ikdyž jsem tam původně šel čistě znouze. Atak jsem ten jeden rok dělal dvě vysoké školy zároveň, čímž jsem se vhospodách ledabyle chlubil.

Fakulta humanitních studií (při mém přijetí ještě Institut základů vzdělanosti) byla pro všechny apro nikoho, byla trnem voku akademické obci ajá si ani na téhle škole vyvrženců nepřijatých jinde nevedl nijak zvlášť dobře. Samozřejmě jsem si vybíral semináře kfotografii, přednášky ofilmu apodobně, atam jsem problémy neměl. Ale proděkan Pinc mě při hlavní zkoušce zfilozofie, která se pompézně nazývala skeletový atest, označil za „černou ovci ústavu“ amně nezbylo než na to být hrdý, protože byl opár let dřív usvědčen zplagiátorství. Měl jsem odpor kfenomenologii, kterou prosazoval jako vrcholné stádium filozofie, ale celkově jsem ofilozofii nevěděl dost, abych se mohl skomisí přít. Moje strategie byla vše jim odkývat. Astím jsem narazil – absence vlastního názoru zřejmě vadila úplně nejvíc, což jim bohužel vyčítat nemůžu.

Napoprvé mě vyhodili, podruhé mi dali čtyři kredity zcelkových (tuším) dvaceti, naprosté minimum. Očekával jsem, že až budu na závěr studia obhajovat diplomovou práci, Pinc si na mé tristní výkony vzpomene adá mi to ještě jednou sežrat. Ztoho nekoukal zisk mnoha kreditů, které jsem nutně potřeboval kukončení studia na „Pinctitutu“, jak ho nazýval spolužák Vojtěch Rynda, který se rovněž zajímal ofilm adnes dělá filmového kritika. Kromě té obhajoby jsem měl dostudováno, ale pro jistotu jsem se vtom semestru zapsal na několik přednášek, abych získal bodovou rezervu. Pak by mi stačilo obhájit sodřenýma ušima, Pinc nepinc.

Tehdy se již prakticky všechna výuka přesunula do nové cihlové budovy vJinonicích, ale na některé přednášky se pořád chodilo do Legerky. Tamní zaprášený dům stál přímo unejrušnějšího místa magistrály. Malé místnosti kvýuce byly původně nemocničními pokoji ana zdech zůstaly dlaždičky částečně zakryté plakáty zdvojstran časopisu Přítomnost. Zvyhřezlých vodovodních trubek, umyvadel adlaždic na studenty dýchala ponurá špitální atmosféra. Ze strany kmagistrále ani nešla otevřít okna (původně tam totiž byly operační sály), aby se vyvětral těžký vzduch, prach zašlapaný do koberců, roky utrpení prosáklé omítkou až na cihlu. Aže to bylo utrpení opravdové, ktomu stačí upřesnit, že vtěch prostorách bylo velmi dlouhou dobu oddělení popálenin.

Kolik lidí tam asi přestálo nekonečný čas vukrutných bolestech, kdy jejich seškvařená kůže halabala zakrývala obnažené maso, kdy zamotaní do obvazů dnem inocí čekali, až se jejich pokožka obnoví, až seschne odumřelý povrch alékaři ho budou moci chirurgicky odstranit? Kolik lidí tam vagónii přivolávalo milosrdnou smrt? Mnohokrát jsem zvířecky nasával vzduch, protože jsem měl pocit, že cítím dezinfekci nebo spáleninu.

Kdo měl pro tyhle věci trochu vnímavost, vůbec nepochyboval, že mezi těmi zdmi vypustilo duši kvantum lidí. Dokonce se vyprávělo, že tam vnoci straší aže tam na pedagogy svečerem dopadá nesnesitelná tíseň. Petr Zima, protřelý afrikanista, racionálně založený, na takové řeči nedbal, apak ještě před půlnocí vyděšeně pádil pryč. Dávalo se kdobrému, že jediný, kdo tam vydrží přes noc, je filozof Murgaš, Pincova pravá ruka asám osobě dost divný pavouk.

Vjedné ztěch několika málo místností vLegerově ulici jsem toho dne seděl ačekal na přednášejícího. Zatím jsme se ve třech řadách lavic rozsadili sotva čtyři. Aprávě tehdy se přímo přede mě usadila pěkná dívka, ne úplně nejhubenější. Vlastně nevím, jak ji popsat, aby moje dcery nemohly říct, že je to bodyshaming. Jelikož jsem jí koukal na záda, musel jsem si všimnout černého ohonu plného nezkrotných kudrlin. Je možné, že jsem ji na chodbě zaznamenal již předtím, ale tohle setkání si dobře pamatuju, přestože jsme spolu ani nepromluvili. Četla knihu, akdyž ji odložila, snažil jsem se zahlédnout titul. Myslím, že kdyby to bylo něco, co jsem znal, co se mi líbilo nebo co bych si přečíst chtěl, zkrátka co by příznivě dokreslilo její lehce exotický vzhled, pravděpodobně bych směrem kní prohodil nějakou poznámku. Ať se to připíše čemukoliv, studentky se se mnou většinou ochotně pouštěly do řeči. Jenže ona četla Sophiinu volbu.

Omnoho let později jsem tu knihu četl avím, že je dobrá, ale tehdy jsem byl pod matčiným vlivem téměř alergický na všechno okolo II. světové války aholocaustu anetoužil jsem slyšet nic dalšího ohrůzách masového vyvražďování. Navzdory tomu jsem měl oknize solidní povědomí, protože jsme si ji na základní škole půjčovali spolu stahákem, na nějž jeden ze spolužáků vypsal čísla stránek obsahující erotické pasáže.

Když ji tenkrát táta zaznamenal na mém nočním stolku, uchechtl se, čímž vzbudil máminu zvědavost amoji rozmrzelost. Nebylo vmém pubescentním zájmu, aby se to téma rozpitvávalo.

Táta měl přehled, celé dětství (adnes ještě víc) jsem kněmu vzhlížel. Jeho filmy (například oNew Yorku, natočený avysílaný ještě před revolucí) taky podstatnou měrou přispěly kmému rozhodnutí věnovat se dokumentární tvorbě. Tentokrát bych byl ovšem raději, kdyby si to uchechtnutí odpustil. Matka se pídila po příčině jeho pobavení atáta odvětil: „Čemu se divíš? Sophiina volba je první porno vydaný včeštině.“

Měl jsem tedy se Sophiinou volbou spojené rozličné, nicméně převážně nepříjemné pocity ave výsledku mě to odradilo od toho, abych stou studentkou navázal kontakt. Vyučující stejně právě vešel ahned začal pomrkávat po přítomných dívkách. Snelibostí jsem poslouchal jeho oplzlé dvojsmysly, které nejčastěji adresoval právě černovlásce. Vjednu chvíli pod nějakou záminkou došel až kní apřímo přede mnou jí položil ruku na rameno. Dodnes si vybavuju okázalý prsten doživotně zajatý masitým prsteníkem. Pocítil jsem zvláštní druh žárlivosti, kterému jsem nerozuměl. Copak je logické žárlit na dívku, která je cizí avžádném významu mi nepatří? Na dívku, již jsem právě zavrhl adobrovolně se vzdal kontaktu sní? Jeho chování mi bylo protivné (dávno ztratil nárok lovit vrevíru, který patřil nám mladým, neženatým), ale daleko větší zášť jsem pocítil vůči ní. Ikdyby to předtím neučinila Styronova kniha, zošklivil mi dívku ten dotek na rameni, který si nechala líbit. Znějakého důvodu je velmi lidské (nebo alespoň chlapské, jde-li otyto případy, ale myslím, že všeobecně lidské) hledat vinu uoběti.

Inesnesitelní vyučující mohou být profesně schopní, ale to rozhodně nebyl případ tohoto muže. Ukázalo se to vplné nahotě, když jsem vzápočtové práci místo románu Kolumbijce Gabriela Garcíi Márquéze omylem analyzoval divadelní hru Portoričana Reného Marquése, aniž si toho všiml.

Pak jsem měl tu čest ještě jednou úplně na konci studia, protože stejný vyučující oponoval moji diplomovou práci snázvem Vliv postmoderny vdokumentárním filmu. Když jsem přicházel knové budově vJinonicích, zrovna tam parkovala houkající sanitka. Přiznávám, že jsem pomyslel na proděkana Pince anepěkně zadoufal. Vpatře jsem pak zklamaně pozoroval tři muže klečící na studentovi, který byl na řadě přede mnou anapětí nervů mu přivodilo epileptický záchvat. Na klidu mi ten incident nepřidal.

Já ivedoucí práce jsme měli zobhajoby obavy, atak jsme spustili dlouhé výklady, ve kterých jsme se snažili předjímat avyvracet všechny potenciální výtky vůči mým tezím. Bylo horké páteční odpoledne, slunce pražilo skrze tabule oken, všichni už toho měli dost abyli by rádi zahájili víkend. Ale já nepolevoval. Říkal jsem si: jestli je umořím, tím líp. Oponent moji práci očividně viděl poprvé (četl vůbec někdy výtvory studentů?), atak bylo snadné jeho kritiku odrazit. Vedoucí mé práce byl zjiné fakulty, aproto ani proděkan Pinc nebyl tak neurvale útočný jako obvykle, kdy dokázal především studentky nazývat (arozbrečet) ijiným druhem domácího zvířete než černou ovcí. Obdržel jsem výrazně víc bodů, než jsem potřeboval. Fakultu humanitních studií jsem súlevou opustil, abych se věnoval už jen filmařině.

Dva roky nato přišla řada ina chlípného pedagoga, čehož byla plná média. Na základě obvinění jedné své studentky přišel opost vedoucího katedry. Vedl její práci ofotografii apozval ji domů na konzultaci. Vzhledem ktomu, že ho jinde nemohla zastihnout, nakonec souhlasila. Tam jí nalil víno avytkl, že nemá praktickou zkušenost sprofesionálním focením: „Svlíkni se,“ vypálil na ni, „můžeme to zkusit hned.“ Studentka stála jako opařená anajednou si všimla, že pedagog už rozestýlá postel. Přátelsky se na ni usmál apřitom pohrozil: „Jestli se nesvlíkneš, tak jsme spolu skončili.“

Tentokrát neuspěl (kolikrát předtím ano?), studentka utekla apřes jeho další výhrůžky incident nahlásila děkanovi fakulty, jímž byl Jan Sokol.

3.

Kvůli schůzce UZelené žáby si kudrliny natáhla do ladných vlnek, které jí splývaly přes obličej. Iproto jsem si hned nevzpomněl, odkud ji znám, nehledě na štíhlejší postavu advě desetiletí, která uplynula od našeho prvního setkání.

Jedl jsem další kousek hovězího se sýrem apo očku sledoval ty dva vedle. Bylo patrné, že se spolu nudí, protože se neznají anejsou stejná krevní skupina. Zase jednou se ukázalo, že zinscenovat realitu je daleko těžší než zhmotnit příběh vdivadle či filmu. Všechno by se vyvíjelo mnohem lépe, kdybych na místě toho muže seděl sám. Co když se ona najednou zvedne aodejde? Vtakové náladě by se mnou nemusela chtít mluvit, ani kdybych se za ní rozběhl asnažil se zaujmout řečmi ospolečném studiu amalém světě, kde se dva lidé několikrát za život potkají. Strochou pohotovosti aškodolibosti by tu očividnou záminku kseznámení snadno otočila proti mně. „Aha, vidíte,“ řekla by, zatímco by se soukala do kabátu otrávená promarněným večerem, „tak vtom případě nashle příště.“

Čekal jsem netrpělivě, až si její partner odskočí. Konečně se podíval na mobil aomluvil se. Když měl Marek plnou pusu, natočil jsem se kní: „Bavíte se dobře?“

Automaticky se ušklíbla nad naivitou té otázky, ale pak jí došlo, že jsem se vpodstatě zeptal, jestli se nudí, jen oněco zdvořilejší formou, atak odpověděla: „Pokud ne, tak mě vysvobodíte?“

Nevěděl jsem přesně, jakou odpověď jsem čekal, ale že by mě takhle napřímo požádala ospolečnost, stím jsem nepočítal. Obezradnosti samozřejmě nemohla být řeč. Nebyla typem ženy, které by ohledy na druhého bránily ze schůzky odejít, jestliže se jí něco znelíbí. Ne, ona by se prostě sebrala ašla.

Odhadoval jsem, nakolik vážně to myslí, nakolik je to hra. Nicméně jsem se zvedl akývl: „Tak jo!“

Bylo to riskantní, ale přece jen výzvu vyslovila sjistým radostným očekáváním ajá cítil, že má viditelnou chuť se ten večer bavit. Byl jsem sice jen prostředek, jak toho dosáhnout, ale proč mi to mělo vadit? Carpe diem… Užij dne azítřku věř co nejméně.

Vyskočila aradostně kývla nazpět „Tak jo!“ zase jako malé dítě, jehož naléhání zapojit se do hry jste právě podlehli. Vlastně jsem se ani nestihl zamyslet, co by to vysvobození mělo obnášet.

Markovi jsem nechal peníze na zaplacení. Odevzdaně souhlasil, ale bylo na něm vidět, že je zté situace nesvůj. Obával se totiž konfrontace, až se muž od vedlejšího stolu vrátí abude postrádat svoji partnerku. Jak mi řekl později, vživotě nebyl tak šťastný, když mu donesli účet. Pak prožil ještě pár nervózních vteřin ušatny, kde žádal (bez žetonu) tašku sruční kamerou. Prakticky se bez ní nehne, což zdůvodňuje tak, že okamžik hodný zaznamenání může přijít kdykoliv aon nechce riskovat jeho propásnutí. Než vyšel zrestaurace, vrhl poslední vystrašený pohled kprázdným stolkům.

My se zatím snažili ztratit směrem kMalému náměstí. Oběhu nemohla být řeč: moje společnice vpodpatcích akožené sukni nemotorně cupitala ajá to ani nezkoušel. Dělalo mi dobře tvářit se před ní nebojácně azároveň jsem žádné opravdové obavy zpronásledování neměl. Když přešel asfalt vdlažební kostky, vzdala to avyzula se, ačkoliv dlažba musela přes tenké punčochy studit. Chtěl jsem zapadnout už do Hard Rock Cafe, ale táhla mě až za roh, kde jsme zmizeli průchodem starobylého domu vpodniku spochybným názvem Alternatiff Comix Bar.

Daniela mi řekla (tehdy jsme se konečně představili), že toho chlápka viděla poprvé vživotě („ataky naposledy“). Schůzku si domluvili přes Tinder. Ale leccos vjejí řeči (apozději ichování) naznačovalo, že doopravdy nehledá partnera, že to je jen zoufalá snaha odpoutat se od někoho jiného. Až časem, když jsem se oní dozvěděl víc, se to potvrdilo. Měla komplikovaný avleklý vztah sjedním ženatým Francouzem ana tu večeři šla jen proto, aby mu mohla říct: „J‘ai un rendez-vous ce soir!“, zčehož si Frantík nedělal zdaleka tolik, jak doufala. To zřejmě stálo za tou (až úpornou) snahou, aby ten večer za něco stál. Ale to neznamená, že bychom se vbaru do něčeho nutili, naopak jsme si to jako dva cizí lidé celkem užili. Na „rýmičku“, jak to posměšně nazývaly ženské ze štábu, jsem (ispomocí několika panáků) téměř zapomněl.

Jediné zadrhnutí jsem vyvolal zmínkou oFHS. Připustila, že fakultu absolvovala, atak jsem jí připomněl přednášku, kterou jsme navštěvovali společně. Dokonce jsem přiznal, že se mi líbila: „Proto si tě taky dobře pamatuju.“ Nechtěl jsem moc lichotit, ale vminulém čase to znělo docela bezpečně. Amyslím, že iona to víceméně vnímala jako obdiv kjiné osobě, kterou už není. Naslouchala sironickým úsměvem (kolem zvednutého koutku jsem si všiml pár drobných vlnek) azareagovala až na konkrétní vzpomínky, obzvlášť na knihu, co tehdy četla.

„Sophiina volba? To je asi možný,“ zvažovala, jako by doteď nevěřila, že jsme se už skutečně potkali.

Viděl jsem, že jí směr našeho hovoru není po chuti, apochopil jsem to jako reakci na mou nevhodnou chválu její odvacet let mladší verze. Snažil jsem se to nešikovně napravit: „Vůbec nechápu, jak jsi to udělala, ale teď vypadáš ještě líp.“

Podezřívavě se na mě podívala ajá bych si ještě před pár lety nadával, že je takový kompliment strašně laciný. Dokonce bych ho vůbec nevyslovil. Teď už jsem ale věděl, že je vždycky lepší pochválit, byť to zní sebepitoměji. Zachraptěl jsem amusel jsem se napít, než jsem dodal: „Opravdu. Přece tenkrát jsem tě neoslovil, dneska jo.“

Danieliny líce zmatněly rozpaky, což kdojmu, jakým se dosud snažila působit, vůbec nepasovalo. Měla přes svou atraktivitu aobčasné povýšené vystupování velice nízké sebevědomí (speciálně vtom období) akaždé zalichocení ji rozhodilo. Jako by úplně postrádala nějaký důležitý receptor schopný komplimenty filtrovat. Neuměla si vtěch situacích se sebou poradit, někdy reagovala až podrážděně askoro vždy odmítavě: „To nic neznamená, tehdy jsem byla hrozně tlustá.“

Namítl jsem, že rozhodně ne, že přehání, proto přece zaujala toho přednášejícího, co se kolem ní motal, adokonce na ni přímo přede mnou sáhl. „Ta ruka na rameni byla ode mě jenom takhle daleko!“ naznačil jsem se smíchem.

Vylekalo mě, jak se Daniela zatvářila. Najednou zbledla, jako by se jí udělalo špatně. Pochopil jsem, že byť měla pro starší muže slabost, tenhle jí od samého začátku připadal stejně slizký jako mně. Byla hodně emocionální, ajestliže se jí něco dotklo, bylo to na ní hned poznat.

„Byla jsem vten moment, co na mě tou prackou hmátnul, úplně paralyzovaná. Dneska přesně vím, proč jsem se nedokázala ohradit. To by bylo na delší příběh.“

„Tak čas máme…,“ řekl jsem ausrkl zbrčka.

„Není to nic veselýho.“

„Zajímá mě to!“

„Tak úplně stručně: Jde omoji babičku. Divíš se? Ale jsem si tím jistá. Ona měla hodně těžkej život, ještě jako nedospělá prožila válku ukrytá ve chlívku ucizích lidí. Týrali ji tam. Přesto to nejhorší, co zažila, bylo, když jí pan řídící ve škole oznámil, že nemůže přejít na gymnázium. Ona školu milovala, chtěla bejt doktorkou. On ji utěšoval tím, že po válce může unich doma sloužit! Mockrát mi vyprávěla, že měla na sobě šaty skapsičkou na hrudníku aoplzlej řídící jí přes tu kapsičku rejdil prstem po prsou.“

Daniela upila ze své skleničky apokračovala: „Mně to samozřejmě při tom incidentu na vejšce nedošlo hned. Až po čase mi svitlo, proč jsem byla jako opařená, když na mě ten zmrd sáhnul, proč jsem se na nic nezmohla. Nevědomě se mi to spojilo stím babiččiným traumatem.“

Zahanbeně jsem si uvědomil, jak jsem jí před lety křivdil. Jakkoliv kostrbatá mi připadala ta konstrukce opropojení mezi jejich podobnými zážitky, příběh babičky mě enormně zaujal. Chtěl jsem Daniele říct, že bych někdy rád vklidu slyšel víc iotom ukrývání.

Jenže ona ještě neskončila: „Ajá kráva jsem šla kněmu domu.“

„Až takhle? Teda že bych kněkomu chodil… ale jo, pamatuju si třeba zkoušku vpřetopenym holešovickym bytě uMachovce. Byl to skvělej profesor, ale tak sešlej, že jsem měl pocit, jako by mě přijímal ve foyer vlastní hrobky. Tuším, že ulice UPrůhonu, nebylas tam? Prej je teď na domě mramorová cedulka. Nebo jsem měl zkoušku zEgypta vCafé Louvre – je pravda, že ta profesorka byla těhotná aměla to dost na háku, ale stejně. Zas tak nic neobvyklýho to teda fakt nebylo.“

Daniela se jen ošila: „Byla jsem hrozně pitomá.“

Teprve vtu chvíli se mi to spojilo sdávno zapomenutým případem obtěžujícího pedagoga. „Počkej, takže to jsi byla ty?! Otom skandálu chlípnýho profesora se tehdy psalo!“

„Uváděli mě jako Danielu D.,“ ušklíbla se nevesele.

„Ani vnejmenším jsem netušil, že ta ‚vzdorná‘ studentka…“

Pak mi tu návštěvu vylíčila vdetailech, z nichž by padla tíseň ina odolné povahy. Najednou byla bez sebe vzteky alítaly zní ty nejvulgárnější výrazy. Možná si to uvědomila, protože se mírnila: „Promiň, ale tohle mě dokáže fakt strašně vytočit. Taková prasárna, zneužívat svýho postavení, fuj, blevajs, chucpe… Pojďme se bavit oněčem jinym.“

Původně měl ten večer plynout bez větších překvapení. Teď jsem nemohl vyjít zúžasu. Nejprve jsem zjistil, že Danielu od vidění znám, potom se rozhodla strávit večer se mnou anakonec se ukázalo, že sehrála hlavní roli vkauze, která otřásla když ne univerzitou, tak určitě fakultou. Do mysli se mi vkrádalo podezření, že to na mě celé někdo nastražil.

Hodně jsme toho vypili ajá si už nepamatuju, co všechno jsme si řekli, ale několikrát jsme si přivodili záchvat smíchu. Později hudba spustila hlasitěji avtom rámusu se daly chytit již jen útržky, pořádná konverzace se vést nedala. Cítil jsem stále víc, že mým hlasivkám to hlasité překřikování nesvědčí, aikdyž jsem se chtěl vyptat na spoustu věcí ohledně babičky, nechával jsem to na později.

„Pojďme tančit!“ pronesla přiopile ajá se nebránil. Atak jsme tancovali, netuším jak dlouho, zahráli pět sedm deset songů, občas jsme se napili, na chvíli si sedli, azase pokračovali. Muselo být dávno po půlnoci, očas se nikdo nestaral. Apak najednou spustila nečekaně tklivá melodie, která se tam vůbec nehodila, snad někomu na přání. Okamžitě jsem ji poznal, pouštěli jsme si ji doma smanželkou, oba jsme ji měli rádi. Nevím, jaké pocity vyvolala vDaniele (vypadalo to, že se topí ve vlastních myšlenkách), ale mě, nepřipraveného, každý tón klavíru zasahoval.

Kroužili jsme pozvolna, mlčky. Už jsme tam nebyli spolu, ale každý sám. Cítil jsem vůni jejích vlasů ajejí teplý dech na krku. Vnímal jsem, jak jsou její ramena atrup ipřes tu výšku (spodpatky byla vyšší než já) neobyčejně křehké. Do hrudníku mě tlačila její ňadra, nepoměrně objemná vzhledem kjejí útlosti. Ale nic zté blízkosti ženského těla ve mně nevyvolávalo žádost, jen mě to skličovalo.

„God knows what is hiding in those weak and drunken hearts, Iguess you kissed the girls and made them cry…“

Zpěvačka dozpívala amy se vrátili ke stolu. Daniela zkabelky vytáhla mobil aněco do něj ťukala. Vůbec mi nevadilo, že si mě nevšímá. Byl jsem úplně vedle, potřeboval jsem čas to vsobě zpracovat. Upíjel jsem zpoloprázdné sklenice apokoušel si vše ujasnit: vtom doteku nepochybně převládala něha, sníž se naše jazyky snažily vzepřít osamělosti. Přesto tělesnost hrála jen nepatrnou roli – to totiž nebyl fyzický polibek úst, to byl polibek duší. Iproto jsem se nenechal strhnout khltavé dychtivosti.

Býval bych chtěl zDanielina chování vyčíst, jestli to cítila stejně, ale ona právě spohledem na displej řekla: „Za minutu tu mám taxi.“

Ale ikdybych býval ohlas nepřišel, nebyla šance ji zviklat. Tvářila se jako někdo, kdo se dopustil hrozného omylu nebo zrady, ateď na něj dolehla tíha svědomí. Zničehonic měla kamenný obličej, vypadala naštvaně. Možná ne přímo na mě, jen to vyšlo nastejno.

4.

„Jo takhle.“

5.

6.