© Honza Slívka, 2024

Cover © Jiří Arbe Miňovský, 2024

Illustrations © Jiří Arbe Miňovský, 2024

Czech Edition © Nakladatelství Epocha, Praha 2024

ISBN 978-80-278-0208-1

ISBN 978-80-278-1500-5 ePub

ISBN 978-80-278-1501-2 mobi

ISBN 978-80-278-1502-9 pdf

Věnování

Mé malé Elence.

Andílkovi, který rozzářil náš život.

Poděkování

Celému Nakladatelství Epocha.

Děkuji, že mi pomáháte splnit si sen.

Ať si lidé kritizují armádu, jak chtějí. Nemohu je za to odsuzovat a ani nechci. I já sám jsem měl odjakživa k zeleným mozkům víc než pár výhrad. Jenže ani ne před rokem se ve mně cosi zlomilo a já, Kazimír Nezbeda, učinil krok, jenž bych si nikdy dřív nedokázal představit ani v té nejúchylnější noční můře. Vstoupil jsem do armády České republiky.

Ba co víc, objevil jsem v ní svou novou rodinu.

Přestože můj výčet nedostatků, jako je chatrná tělesná schránka, odpor k řádům nebo nezdravě proříznutá pusa, je na vojáka až nebezpečně dlouhý, zapadl jsem do družstva B jako chybějící dílek skládačky. Během několika týdnů po seznámení se z nás stala sehraná parta, poté přátelé a nakonec i něco víc. Věřím, že v den odletu neexistovala ani v jednom ze tří výsadků směřujících na ostrov Havel skupina podobná té naší. Kdyby na to přišlo, ochotně bych za každého ze svých přátel položil život. Za Sejra, Jíťu, Fricka, Dabla, Andyho i Bořitu.

Při výcviku jsme možná patřili k nejhoršímu póvlu a nadřízeným se z nás zvedal žaludek, ale Luzná všechno změnila tak, jak to dokáže jen samo peklo.

Na novou planetu jsme odletěli jako banda žebráků. Politikům, kteří posledních třicet let rozhazovali peníze plnými hrstmi a ukradli, co se dalo, najednou jejich bezedná studna vyschla. Neměli ani na to, aby nás vybavili jednotným typem výkonných zbraní nebo funkčními stany vhodnými do prostředí dobývaného světa. O těžké technice, jemné elektronice a nejmodernějších lékařských přístrojích ani nemluvě. Každá z těchto položek přitom mohla zachránit stovky životů.

Přenosový systém nás dostal na Luznou – planetu plnou dravců – a řady družstva B začaly řídnout.

Poručík Uhlíř, velící naší čety, se hned od začátku projevil jako ten největší srab široko daleko. Za celý první den ho téměř nebylo vidět. O seržanta jsme přišli při nočním útoku a desátník Gabčo skončil v nemocnici, stejně jako jeho případný zástupce a můj nejlepší kamarád Sejr o pár hodin předtím. Jítě jsme po odpolední otravě místním druhem jedovatých škorpionů naštěstí dokázali podat protijed včas, takže se k nám po krátkém odpočinku na ošetřovně brzy vrátila.

Mě k lékaři nikdo neodvezl, i když myslím, že jsem dopadl ze všech nejhůř. Miniaturní raptoři mi potrhali obličej i podstatnou část těla, jako bych se po koupeli utíral do sucha ručníkem utkaným z ostnatého drátu. Jasně, ve srovnání se střelnou ránou v hrudníku desátníka Gabča nebo se zlámanými kostmi nebohého Sejra to může působit nedůležitě. Jenže lidem se z pohledu na ně aspoň nechce zvracet. Díky bohu Jíťa uměla šít stejně dobře jako leckterý chirurg a zachránila z mé tváře, co se dalo.

Vzhledem k množství zraněných i nedostatku velitelů se dalo očekávat rozpuštění družstva B a přerozdělení jeho členů k podstavovým jednotkám v okolí. Jenže po svítání opět zaúřadovala má proříznutá pusa. Dokázala sice naše družstvo udržet pohromadě, ale za jakou cenu!

Museli jsme vyrazit do džungle, daleko před přední obrannou linii, v jediném elektrickém džípu a bez jakékoliv podpory. Navíc v doprovodu trochu trhlého, přemoudřelého vědátora bez bojových zkušeností. Ostatní mě za mou prostořekost proklínali a já jen doufal, že nakonec nebude tak zle. Má naděje jakž takž živořila v koutku mého mozku přesně do chvíle, než jsme vjeli mezi první stromy a já spatřil toho největšího ještěra v životě.

Godzilla zaútočila na náš džíp, jako by nic jiného v životě ani nelovila. Když její tlapa klesala k naší střeše rychlostí rozjetého vlaku, věděl jsem, že dlouhatánské drápy mě probodnou skrz naskrz ještě dřív, než ta monstrózní končetina stihne rozdrtit celý vůz v jedinou mastnou skvrnu…

Kapitola 1

Nesmíme se bát

Prudká akcelerace zahoupala mým žaludkem acuknutí vozidla mnou smýklo směrem kupředu. Udeřil jsem obvázanou tváří do zadních sedaček džípu, až mě bolest donutila otevřít dosud pevně svíraná oční víčka.

Vůz couval na plný plyn. Gigantická tlapa narazila do země těsně před jeho nárazníkem. Nejvystouplejší dráp ještěří stvůry navíc stihl rozpárat dvacet centimetrů kapoty. Bořitova blesková reakce za volantem nám všem zachránila život. Profesor vyděšeně ječel vysokým, dívčím hláskem, až uši zaléhaly. Jíťa pro změnu nadávala jako špaček. Zúst jí vycházel nepřetržitý proud urážek toho nejhoršího kalibru. Čeští zedníci by pokorně sklonili hlavy azostuzené dlaždiče odnesli na zádech. Kam se na tohle vespolek hrabali.

Zrzavá vojanda mezi chrlenými vulgarismy plynule střídala cíle svého vzteku. „Chcípni, ty zasranej, gigantickej mamrde.“ Tohle nejspíš patřilo přerostlé ještěrce, překřtěné vrychlosti na Godzillu.

„Kurva, jak to řídíš, ty kostlivá sračko? Musíme vypadnout,“ schytal svůj díl iBořita, když prudce strhl volant, aby zajel mezi dva obrovské kmeny.

„Jak budeme vtáboře, urvu ti tu tvojí posranou hlavu za to, žes nás do tohohle dostal,“ otočila zrzka tvář ke mně.

Najednou mi Godzilla nepřišla jako ten nejnebezpečnější tvor vmém okolí.

Naštěstí Jíťu vyrušila Andyho shora šátrající ruka. Všem bylo hned jasné, co chce. Prázdný kontejner na munici se totiž skulil po boku vozu osekundu později. Střelec právě vyprázdnil do stvůry celý zásobník padesátimilimetrového kulometu asní to ani nehnulo. Fricek odtlačil zaneprázdněnou zrzku stranou aoběma rukama podal příteli novou schránku. Při manipulaci vsedě byla ta krabice zatraceně těžká aon při tom nahlas funěl námahou.

Kmen stromu nalevo obejmula šupinatá tlapa. Drápy dlouhé přes dva metry zajely do dřeva slehkostí nože projíždějícího rostlinnou náhražkou másla, kterou jedinou jste vČechách mohli na pultech cenově dostupných obchodů sehnat.

* * *

Bořita se marně pokusil zacouvat do strany avyrazit zpátky do tábora. Na podobné legrácky ale byla Godzilla příliš rychlá. Šla po nás hlava nehlava. Omotala své překvapivě pružné tělo kolem stromu jako had. Džíp tudíž musel dál pokračovat vcouvání. Krokodýlí čelisti se zabořily do země namístě, kde se ještě před maličkou chvílí nacházelo naše vozidlo.

Bořita naštěstí nelhal. Měl se řízením mnoho zkušeností. Za pomoci zrcátek se proplétal lesem krkolomnou rychlostí, nehledě na terénní vlny, balvany či slabší větve. Godzilla oplývala vzhledem ke své velikosti až neuvěřitelnou pohyblivostí. Kroutila tělem, jako by neměla páteř, odrážela se všemi čtyřmi tlapami aprolezla jakoukoliv škvírkou, přestože to občas chvilku trvalo.

Bořita stočil džíp hlouběji do lesa, čemuž přesně jsme se snažili vyhnout. Už jsem na něj chtěl také vztekle štěknout nějakou urážku, ale šlo pouze oklamný manévr. Vzápětí konečně vyrazil popředu.

Ještěrka byla chytřejší, než vypadala, azkusila nám nadběhnout. Díky řidičově kličce však ztratila cenné sekundy.

* * *

Vkufru to sDablem amnou házelo ze strany na stranu. Občas nás nějaký hup vynesl ke stropu, jen aby nás opět udeřila podlaha se vší svou tvrdostí aplnou silou gravitace. Bořita ve vhodný okamžik stočil čumák vozu, obkroužil jednoho pralesního velikána avyrazil zpět, odkud jsme přijeli, přímo podél boku obřího monstra. To nedokázalo podobný manévr dostatečně rychle napodobit. Aspoň po nás tedy švihlo dlouhým ocasem. Proletěl nad vozem tak těsně, že kdyby Andy vposlední sekundě nepřiplácl své svalnaté tělo na střechu, přišel by ohlavu. Tuny svištícího masa přerazily kmen stromu oprůměru jednoho metru jako párátko.

Konečně se mi povedlo vyprostit zpod sebe jeden odpalovač protitankových střel apodat ho dopředu. Zjedné strany praštil do hlavy Jíťu, zdruhé Fricka.

„Co je kurva zas?“ nadávala zrzka, odmítající se nechat vyrušit od spílání ostatním takovou prkotinou, jako je možná záchrana života. Fricek naštěstí opět pochopil rychleji. Začal rozměrnou trubku soukat nahoru, podél Andyho těla. Kulomet utichl.

Ječícímu profesorovi definitivně došel dech, což zachránilo naše bubínky ijeho vlastní zdraví. Ještě chvíli, aněkdo by ho vzal pažbou po hlavě. Aspoň bylo teď lépe rozumět Dablovým pokynům. „Až řeknu, zastav,“ křikl na Bořitu. Chtěl Andymu poskytnout okamžik klidu kpřesnému výstřelu. Ohodnotil bych to jako moudrou myšlenku, kdyby nás ovšem každá sekunda zpoždění nepřibližovala bolestivé smrti. Raketomet byl konečně celý nahoře ajá pozoroval Godzillu skrz zadní sklo. „Teď ale nebrzdi! Přidej, blbče, rychlejc!!!“ řval jsem na řidiče jako smyslů zbavený.

* * *

Stvůra měla pouhého pronásledování dost azkusila změnit taktiku. Opřela se celým tělem do největšího stromu vokolí aohnula ho směrem knám sděsivou lehkostí. Ostatní si toho také všimli. Řičeli na Bořitu jeden přes druhého a Andy ktomu navíc bušil do střechy. „Změna směru!!!“ Jeho požadavek zanikl vpraskání kořenů avětví.

Řidič trhl volantem zároveň se zvukem vývratu. Kdyby pokračoval sjízdou vlinii, zavalila by nás koruna stromu. Kmen měl vtěch místech ještě dostatečnou tloušťku, aby zdžípu udělal placku.

„Zastav!“ rozkázal Dabl otřicet metrů dál. Ještěr už zase pokračoval vběhu, akorát zvolil snadnější postup po cestě proražené stromem. Rozlehlou korunu padlého giganta drtil tlapami jako nic. „Až Andy vypálí, vyjeď na volnej prostor. Musíme tu svini dovíst před hlavně všem,“ vyhrkl jsem, nespouštěje oči zmonstra.

Poslední slovo podtrhl svistot rakety. Plamenný chvost na okamžik vyšlehl před přední sklo. Za těmihle hračkami musel mít člověk vždycky dost volného prostoru. Zpětný zášleh zastaralých protipancéřových zbraní již vminulosti připravil oživot víc než pár lidí. Prázdná roura sklouzla po kufru vozu, Bořita dupl na plyn astočil předek stroje kmýtině. Zděšeně jsem třeštil oči na Godzillu kříženou skrokodýlem. Dostala zásah prakticky ihned poté, co Andy stiskl spoušť. Jenže to nemělo absolutně žádný efekt. Raketa explodovala na hrudníku pancéřovaném svaly. Detaily zahalil kouř, ze kterého vzápětí vyrazil tvor ještě naštvanější než předtím, slevým prsem označkovaným temně rudým kráterem. Hlubokým, krvácejícím, ale naprosto bezvýznamným.

* * *

Andy slepě šátral pod sebou po další schránce snáboji do kulometu. Jíťa konečně zaregistrovala, že jejím řečem nikdo nevěnujeme pozornost, apodala mu rozměrný zásobník vedle sebe právě ve chvíli, kdy džíp přeskočil jeden vyšší pařez avyletěl do otevřeného prostoru.

„Přidej!!!“ řval Dabl, až poprskal zadní sklo. Když nepřítele neomezoval odpor okolí, zabral ze všech sil apřibližoval se.

„Uhni vlevo!!!“ rozkázal Fricek ve chvíli, kdy mu došlo, že chce Bořita projet skrz obranný val kolem tábora, obsazený našimi vojáky. To by byl strašný masakr.

„Veď tu svini podél linie. Nesmíme ji pustit dovnitř,“ radil již klidněji, jakmile Bořita poslechl astrhl vozidlo určeným směrem. Díky bohu že mladšího kamaráda poslechl. Ten manévr nám zachránil život. Ještěr zrovna provedl pořádný skok, na jehož konci nás měly jeho přední tlapy prošpikovat skrz naskrz.

* * *

Vojáci strážící tábor panikařili. Slyšeli jsme jejich řev izcela zbytečnou palbu. Předtím sice viděli padající strom ijak snadno náš pronásledovatel třese korunami ostatních. Nicméně doteď netušili, co mají skutečně očekávat. Jak za námi bestie prolétla, skončila pouhých pár desítek metrů od jejich linie. Rázem pod jejím upřeným pohledem nikdo nestřílel. Div že si nehvízdali, nešoupali nohama anedělali kukuče, jako že oni nic. Kámen, který jim spadl ze srdce, když Godzilla zahrabala předními tlapami avystartovala zpátky po nás, byl velký jako planeta. Teprve když knim byla bestie zády, spustili vojáci zase palbu.

Zkufru jsem měl celý děj jako na stříbrném plátně. Práskaly stovky pušek, které neměly šanci udělat nic jiného než obludu trošku polechtat. Zářící kulometní hadi oproti tomu dokázali mnohem víc. Párali Godzillu jako žhavé nože, pokaždé na jiném místě. Tvor krvácel, ryčel bolestí, ale ani tak nepolevil vpronásledování. Nás džíp mu uvízl vmozku jako hlavní cíl. Postupem podél linie nastavoval svůj bok stále novým střelcům. Přitom mi však připadal čím dál rychlejší. Dosud nás nezlikvidoval pouze díky dobré práci čukrů smotorovými pilami. Zarovnali pařezy těsně uzemě tak, aby vznikl volný prostor použitelný kčemukoliv. Proto jsme mohli jet opravdu rychle, beze strachu ze zničení vozu. Sice to snámi házelo, občas jsme iskákali, ale Godzilla nás nedohnala.

* * *

Slunce zářilo zoblohy přímo před námi. Bořita si kvůli němu musel dokonce sklopit stínítko. Oto víc mě proto překvapilo, když mé oči oslnily ostré paprsky světla přicházejícího zezadu. Nebylo to však slunce, nýbrž exploze.

Zaduněla ohlušující rána aobří dravec zmizel vohni. Tlaková vlna nás popohnala rychlostí raketového pohonu. Vůz nabral hranu pařezu adobré tři metry letěl vzduchem, než konečně dopadl na kola. Bořita definitivně zastavil.

Bez předchozí dohody jsme všichni vystoupili atiše zírali na obraz zkázy. Godzilla byla definitivně mrtvá. Ležela na zemi, prakticky rozervaná vedví. Občas jí ještě cukl nějaký posmrtný tik. Všude kolem pršelo maso avnitřnosti. Pohled mi padl na muže spuškou ujednoho kulometného hnízda. Měl pod hlavní hranatou krabičku, ze které směřoval kzemi laserový paprsek, viditelný iza denního světla. Vítězně zapumpoval paží naším směrem.

„Rád vidím, že velení hejblo prdelí akonečně vybalilo rakety,“ vydechl Dabl snekonečnou úlevou vhlase. Také on zaregistroval muže, který pomocí paprsku raketu navedl.

„Tohle bylo fakt vostrý. Doufám, že to někdo natočil.“ Andy měl vhlase nezvyklé nadšení. Překvapeně jsme se po něm ohlédli. Jako jediný zůstal ve voze, stále napůl vysunutý ze střešní střílny. Rozražené čelo mu skoro nekrvácelo. Pravděpodobně si ránu způsobil okulomet při závěrečné explozi. Celkově musel být potlučený nejvíc znás všech. Přestože hrany otvoru byly obložené měkkým materiálem, prožil tam nahoře opravdové rodeo.

„Neposlouchejte ho. Má otřes mozku, kokot jeden,“ mávla nad ním rukou Jíťa.

„Pánové adámo?“ Profesor Syrový se stále celý třásl. Sundal si brýle, aby si mohl otřít zpocenou tvář. „Nerad to říkám, ale musíme zpátky do práce. Všichni na nás čekají.“

Polkl jsem žluč, která mi při jeho slovech vystoupala do krku. Měl pravdu. Tenhle příšerný zážitek na našich povinnostech nic neměnil. Téměř pietně jsme zalezli do vozu azamířili do lesa. Dokonce iJíťa v tu chvíli projednou mlčela.

* * *

Napodruhé to nebylo tak hrozné. Zvolili jsme jinou taktiku. Proplétat se mezi stromy po obvodu paseky nám přišlo až moc tísnivé. Bylo lepší pokaždé zajet do hloubky nějakých čtyřiceti metrů, obkroužit poslední strom, za který jsme se odvážili, zamířit zpátky, na pasece provést další otočku, pár sekund se vzpamatovat acelý proces opět zopakovat. Mělo to hned několik světlých stránek. Například jsme byli polovinu času jízdy nasměrovaní ktáboru. Díky tomu mohli ostatní sledovat náš postup amy zase jejich. Navíc nám každý pohled na spalující slunce zvedl náladu. Kácení stromů započalo ihned po naší druhé otočce. Sledoval jsem jednotky vojáků neochotně se nořící do lesa, následované desítkami čukrů. Ozbrojenci utvořili mezi stromy malý půlkruh, vněmž mohli dělníci bezpečně pracovat. Jakmile měli hotovo, všichni se súlevou stáhli avpřed vyrazily jednotky dosud strážící sousední prostor zbezpečné vzdálenosti. Tyto čety už měly jistou výhodu, již představoval vykácený prostor na jedné jejich straně.

* * *

Ulehčovali jsme svým spolubojovníkům práci, jak jenom to šlo, apálili všechna podezřelá, neprůhledná křoví. Právě kvůli tomu vezl náš vůz několik bas se zápalnými lahvemi. Andy musel hlídat okolí. Nikdo nechtěl, aby třeba jen na vteřinu pustil kulomet zrukou. Proto vrhání ohně zůstávalo na mně. Sám jsem si předtím tuto nebezpečnou pozici vybral jako trest za zatažení družstva B do vražedného podniku. Tohle všechno byla moje chyba, což samozřejmě každou chvíli někdo neopomněl hlasitě zdůraznit.

Džíp projížděl mezi stromy rychlostí lidské chůze. Fricek sJíťou měli zadní okénka dokořán aobčas se museli pořádně nahnout, aby na strom, ukterého jim Bořita přibrzdil, vůbec dosáhli. Hlavní bylo dělat značky dobře viditelné, ideálně izvíce stran, aby je čukři vždy viděli. Proto se stím ti dva nepárali ačmárali pokaždé pořádně tlusté čáry. Křečovitě tiskli trysku spreje, dokud měli kmen vdosahu. Dabl seděl votevřeném kufru, třímaje na klíně připravenou pušku. Vedle něj stály dvě basy sdynamitem. Já šel za vozem skulovnicí taktéž vpohotovosti. Občas jsem musel opár kroků poodběhnout, rychle postříkat nějaký strom sprejem ahned zase mazat zpátky. Jakmile se nám vdosahu ocitlo nějaké křoví nebo jsme vpronikajících paprscích slunce spatřili bujnou zeleň kryjící možné protivníky, podal mi Dabl zapálenou lahev. Zprvu jsem plánoval jet vkufru avyskakovat, pouze nebude-li zbytí. Po prvních dvaceti výstupech mě to však přešlo. Bylo snadnější kráčet těsně za vozem. Měl jsem tak lepší rozhled ivíce možností jednat. Ke spoustě stromů se například džíp nedostal aněkdo musel těch pár metrů ujít po svých. Jednotky, které se po včerejším přistání dostaly vrojnici až sem, používaly oheň hojně, ale neriskovaly vlastní bezpečí kvůli pálení vzdálenějších cílů. Projížděli jsme tedy kolem hustých křovisek skrytých za kmeny stromů anaše trasa většinou končila vabsolutní divočině. Tehdy zápalné granáty doslova pršely. Splýtváním si nikdo znás starosti nedělal. Proto jsme přece přivezli tyhle hračky ssebou vtakovém množství.

* * *

Nakolik je naše pozice nebezpečná, se projevovalo každým okamžikem. Dravců byla kolem spousta. Postupně jsme začínali věřit našemu vozu apoznávali jsme taktiku nepřátel. Dobře jsem si včera všiml, jak dravci útočí ve vlnách. Jako by jich někde byly celé ohrady, ze kterých je kdosi postupně vypouštěl, hezky jeden druh po druhém. Snad to bylo opravdu tím, že se navzájem neměli rádi. Nebo jedna smečka zastrašovala svou přítomností druhou.

* * *

Ointeligenci obyvatel Luzné se na Zemi vedly sáhodlouhé debaty. Rád jsem sledoval přímé přenosy ze setkání odborníků. Kdo by čekal, že staří vědci tak často ztrácejí nervy asvé argumenty nadšeně obhajují pěstmi? Kolikrát to tam vypadalo stejně jako při všeobecně oblíbených demonstracích proti antidiskriminacím. Ty začaly na Zemi zhruba přede dvěma lety. Lidé z celé Evropy už měli dost všech těch pochodů za homosexuály, proti rasismu, za sto padesát pohlaví, za svobodu Tibetu atak dále. Ti, kteří za to bojovali, všechno moc přeháněli. Nakonec jste jako nezaměstnaný černošský gay snejasným pohlavím měli mnohem větší práva než bílý heterosexuální muž spořádnou prací. Některým lidem konečně došlo, že nás všechny šikanuje pět procent uřvanců, kteří nemají co na práci. Začali tedy dělat demonstrace proti nim. Občas se tomu iříkalo demonstrace proti demonstracím. Probíhaly samozřejmě vždy ve stejný den jako pochod těch prvních idiotů. Doprovázely to záběry krvavých obličejů apřeplněných policejních antonů, které mi pokaždé zvedly náladu.

Vědecká sympozia měla ale ještě otrochu víc šmrncu. Jakákoliv debata ojakémkoliv druhu tam pokaždé skončila stejně. Pří ohledně inteligence. Část učenců nechtěla obyvatelům Luzné přiznat více rozumu, než měla naše nejchytřejší zvířata. Jiní stavěli dravce pomalu nad úroveň lidí. Zbytek kolísal někde mezi tím. Já byl také kdesi na půli cesty, dokud jsme nepřiletěli sem aneviděli na vlastní oči, jak podezřele rychle se mění taktika soupeře. Stačilo včera sledovat raptory, kteří na nás hnali své miniaturní verze. Nebo vrky, jak během chviličky přešli od hromadného útoku kpomalému plížení po jednom, jelikož tak zaznamenávali mnohem lepší výsledky. Tyto dva dominantní druhy mi na Luzné dělaly největší vrásky. Začínal jsem věřit, že jsou opravdu inteligentní.

* * *

Mnoho znalců již podle dostupných záběrů kamer zFuse usuzovalo na jistou hierarchii mezi jednotlivými druhy. My ji zde ovšem viděli vpraxi. Nahánění jiných protivníků proti nám či absence jedněch vpřítomnosti druhých. Kdo ví, co všechno se dělo mimo lidský dohled. Navíc mi nešlo na rozum, jak můžeme čelit takovému odporu zrovna na naší pozici. Vždyť před námi byl akorát severní výběžek ostrova Havel. Tam tolik dravců žít nemohlo. Museli by pomalu stát vřadě jeden vedle druhého. Napravo nás od moře už příliš prostoru nedělilo, aprávě tímto územím musely smečky probíhat, než na nás ze severu zaútočily. Jenže proč si takhle zacházely azbytečně riskovaly? Zjihu mohly udeřit mnohem větší silou.

Raději jsem zahnal myšlenky nevhodné do boje. Teď na ně nebyl čas. Držel jsem se víc na pravé straně džípu, odkud byl lepší výhled podél něj azároveň tak trochu příležitost dohlížet na profesora. Richard svou práci totiž dělal až příliš svědomitě. Naštěstí mu strach, který prožil při útoku Godzilly, bránil vystoupit. Což ovšem neznamenalo, že nebyl schopen se napůl protáhnout oknem ven, odkud lépe viděl do korun stromů, nebo tak učinil proto, aby si mohl aspoň prohlédnout jejich plody popadané na zemi. Neustále mluvil arušil tím naše napjaté naslouchání okolí. Chrlil přitom názvy stromů, které si někdo na Zemi nejspíš vycucal zprstu, přičemž dbal na to, aby vždy zněly slatinským nádechem. Zřejmě sedomníval, že jen latina je dost dobrá pro pojmenovávání čehokoliv.

* * *

„Cyrkulis laplatum. Vidíte ji? Je přímo támhle,“ vybuchl vědec vnadšený smích. Natahoval ruku tak daleko zokna, až skoro vypadl ven.

Frickovi jako jedinému nevadilo, když někdo mluvil příliš odborně. Fungoval automaticky jako náš překladač aobčas sprofesorem ovýznamu jednotlivých rostlin debatoval. „Jo, na Fuse jim vojáci říkali zlaťáky,“ odvětil nyní automaticky.

Richard rychle kýval hlavou. „Správně. Kvůli barvě plodů. Támhle jeden je, vidíte? Slupka opaleskuje jako ztekutýho zlata. Zprvu si kvůli tomu všichni mysleli, že budou jedovatý. Nikdo se jich nechtěl ani dotknout. Až pozdější testy vyloučily obsah škodlivých látek. Vypadaj jako naše broskve, ale konzistence dužiny připomíná spíš hodně šťavnatou hrušku. Uprostřed mají pokaždý jenom jednu jedinou pecku. Na Zemi se zní vsoučasnosti snažej vlaboratořích vypěstovat plnohodnotnou rostlinu. Nemusíte mít ale strach. Riziko náhodnýho rozšíření invazivního druhu po planetě je prakticky nulový. Devadesát devět procent pecek není funkčních. Najít tu správnou dá práci, ale ta chuť za námahu prý stojí.“

Myslím, že vsoučasnosti nás nic nezajímalo tak málo jako možná budoucnost, ve které Zemi zaplaví nový druh této rostliny. Profesor však žil ve svém vlastním světě.

Spokojeně zatleskal. „Nemůžu se dočkat, až nějaký zlaťák dostanu do ruky. Kdo je kdy zkusil, vypráví otom dodneška. Tomu stromu určitě dejte značku. Musíme jich zachovat maximální možný počet.“

Spreje mi trčely zkapes jako kolty desperátovi. Vpravo nový, neotevřený. Vlevo jeden načatý, červený. Zatím jsem ho použil pouze několikrát. Kdyby to bylo výhradně na profesorovi, označím jím třetinu lesa. Naštěstí měli mí přátelé dost rozumu, aby jeho šílenství mírnili. Když si nedal tvrdohlavost rozmluvit Frickovými argumenty ani Jítiným vyhrožováním, houknul jsem na něj občas ijá, Bořita nebo Andy. Nešlo prostě nechat přírodu růst příliš hustě. Ohrožení lidí by převážilo budoucí přínos.

* * *

Udělal jsem pět rychlých kroků, načmáral na kmen dvě červené čáry, sebral ze země zářivě žlutý plod avyrazil zpět. Až po dvou krocích mi došlo, co se právě stalo.

Při shýbání pro zlaťák po mně zpod vystouplého kořene vyrazila stonožka odélce předloktí. Vpředu disponovala jasně viditelnými kusadly. Takoví tvorové mě před výpravou na Luznou děsili asi nejvíc. Samotné sledování filmových záběrů snimi mi zvedalo žaludek. Hadi ahmyz byli po celý život mou zhoubou. Iobyčejné brouky, kteří vám běžně lezou do domu, jsem zabíjel zmuchlaným kapesníkem aodmítal se jich dotknout holou rukou. Teď po mně stylem útočící kobry vyjede taková obluda ajá místo poplašeného křiku jen ucuknu, než ji podrážkou na patě rozdrtím? Ba co víc, ani jsem si to neuvědomil audělal jsem to jako něco automatického. Pyšně jsem napřímil záda. Luzná ze mě snad konečně udělala chlapa.

Richard převzal mou kořist snáboženskou úctou ve tváři. Vůbec mu nevadila menší proražená dírka na jedné straně zlaťáku spomalu se šířící plísní. Dobrá polovina plodu byla stále dobrá. „Vážně? Vy mi ho opravdu dáte?“

Pokrčil jsem rameny. „Brzo ochutnáme všichni, ne? Prvenství je vaše. Teď ale zalezte aaspoň chvilku nemluvte.“ Periferním zrakem jsem zaregistroval pohyb nalevo vpředu azastavil. Džíp ujel další metr. Stačilo mi udělat krok zpět, otočku přes špičku pravé nohy askok pozadu do kufru už byl hračka.

* * *

Měli jsme za sebou minimálně dvě stě metrů značení po linii pralesa. Za tu dobu jsem takto urychleně nastoupil již několikrát. Dabl se včas posunul apopotáhl stranou ijednu basu zápalných lahví. Kmadlu kufru přivázal pásek již před nějakou dobou. Teď stačilo zatáhnout apáté dveře vozu se zabouchly těsně za mou nohou.

„Zavřete hned okna!“ křičel vpředu Bořita.

Kulomet rozezněl svou píseň smrti jen nakrátko, než definitivně ztichl. Andy se hadovitě sesmekl dolů, přičemž za sebou zabouchl ipoklop. Západka utěšeně cvakla. „Je jich moc, otoč to ktáboru.“ Jeho hlas zněl nějak divně. Jako by nevěděl, jestli mít strach, nebo se smát. Trochu nevěřícně třeštil oči skrz přední sklo ajá vzápětí zjistil proč. Díky celkem bezproblémovému postupu jsme se dostali blíž křece na severní straně tábora. Nemohla být moc daleko, jelikož příchozí tvorové byli obojživelníci. První nafouknuté tělo zasáhlo vůz uprostřed otočky.

„Žáby?“ Vykulil jsem oči na tlamu rozpláclou přes celé boční okénko.

„Zubatý žáby,“ doplnila můj odhad Jíťa, když se další bestie rozpleskla ojejí dveře.

„Ty ještě neznáme,“ polkl ztěžka profesor. Třetí skokan přistál na kapotě azíral přímo do jeho očí. Bylo šílené, co všechno dokázala Luzná přetvořit ke smrtícímu účelu. Žáby zářily jasnými barvami. Idominantní zelená jako kdyby svítila. Po hřbetech se jim táhly modré arudé pruhy. Břichu zase dominoval jeden silný, oranžový. Vzpomněl jsem si na kamerové záběry barevných ještěrek, jejichž dotyk způsoboval smrt, přesně ve chvíli, kdy profesor promluvil. „Takhle zabarvený druhy jsou na Zemi většinou jedovatý. Radši se jich nedotýkejte.“

Jíťa se sarkasticky ušklíbla. „Kruci, zrovna jsem si chtěla jednu pohladit.“

* * *

Žáby velké jako průměrná ovce se pyšnily pilovitými zuby po celém obvodu široké tlamy, ze které jim vystřeloval dlouhý jazyk stvrdým, zahnutým trnem na konci. Kůže na zádech působila jaksi tvrději. Vrásnily ji několikacentimetrové výrůstky po celé ploše. Jinak to ale byly prostě žáby. Místo chůze prováděly několikametrové skoky, díky nimž téměř držely krok snaším ústupem. Vjednu chvíli, než Bořita zrychlil, pokryly doslova celý vůz.

„Mohl jsem ještě chvíli střílet, ale je jich fakt hodně,“ bránil se Andy, přestože mu nikdo nic nevyčítal. Naopak jsme byli vlastně rádi. Takhle to aspoň projednou mohl oddřít zase někdo jiný.

* * *

Hned uokraje paseky jsme uhnuli stranou apoodjeli pár desítek metrů. Obojživelníci onás na slunečním světle ztratili zájem. Hopsali proti linii střelců, beze strachu ze smrti. Ani když spustila palba, nezpomalili. Žádný znich se nedal na útěk. Kulky vojáků je kosily sneobyčejnou lehkostí akulomety dělaly snafouknutými těly neskutečné věci. Někteří skokani se pod soustředěnou palbou doslova rozprskly. Jeden takový cákanec dopadl imezi střelce avojáci si sodporem začali otírat obličeje.

Jak mohli takto měkcí tvorové na Luzné vůbec přežít?

Odpověď jsem dostal vdalších pěti sekundách. Profesor měl pravdu. Barevné žáby byly extrémně jedovaté. Dva muži, na jejichž tvářích přistály části explodujících těl, padli kzemi jako podťatí. Proto ty bestie nikdo nelovil. Ani na Luzné neexistoval žádný tvor natolik odolný vůči jedům, aby jedl jejich toxické maso, anikdo nechtěl bojovat proti soupeři, jehož jediný dotyk zabíjel.

Stovky pestrobarevných mrtvých těl překryly pruh země mezi táborem alesem. Nezáviděl jsem tomu, kdo je bude odklízet.

* * *

Jak se řeka blížila, stával se prales stále hustším. Bořita musel projíždět opatrněji adávat pozor, aby někde nezabředl do mokré půdy. Všichni jsme dýchali stále namáhavěji akaždých pár sekund někdo zakašlal. Nešlo pouze ostoprocentní vlhkost vzduchu, ale iokouř částečně bránící vpořádném rozhledu. Nemohli jsme přitom ani doufat, že se vítr otočí aodvane ho pryč. Hořelo totiž hned na několika místech. Vpředu před námi doutnalo na obou březích řeky spáleniště odélce několika stovek metrů. Od rána tam minomety praly zápalné granáty. Přestaly teprve před půl hodinou avšechno ještě dýmalo. Za námi pro změnu hořelo žabí pohřebiště. Někdo inteligentní dospěl kzávěru, že úklid hromady těl by měl za následek akorát více obětí. Proto přišly ke slovu plamenomety. Zmého hlediska moudrá volba.

Aby čistě náhodou nebylo kouře málo, metal jsem kolem sebe ještě zápalné granáty ve zběsilém tempu, protože nikdo znás nechtěl projíždět hustou zelení anevidět, co se kolem děje. Museli jsme pak kvůli ohni dokonce dělat ineplánované pauzy. Naštěstí družstvo B získalo před pracovními týmy pořádný náskok anikoho dalšího jsme tím nezdržovali. Světlý bod současného stavu představovala aspoň absence divé zvěře. Buď ji zaplašily plameny spolu sdusivým dýmem, nebo za to mohlo vytrvalé bombardování. Každopádně však na nás vposlední fázi cesty už nikdo neútočil.

* * *

Při jedné takové ohnivé přestávce jsem stál za vozem aposlouchal Jíťu, jak si dobírá doktora Syrového. Opakovaně se ho snažila přesvědčit osvé pravdě. Tedy že on ivojenští velitelé jsou kreténi, kteří nedokážou promyslet akci do detailu. Kdyby totiž někdo znich vzal paintballovou pušku, nemuseli jsme pobíhat venku jako návnada aznačkovali bychom všechno hezky zokna. Abych kamarádce nekřivdil, zkoušela svou pravdu dokázat mnohem slušnějšími výrazy. Nenazvala profesora přímo kreténem. Akorát to naznačovala. Navíc měla pravdu. Taková puška by vše ulehčila. Především můj úděl venku.

Od poslechu zanícené debaty mě odtrhl podezřelý jev. Skrz kouř proniklo na sekundu denní světlo. Zafoukal mírný vánek aproletěl hladce mezi stromy. Téměř nic mu nestálo vcestě. Odnesl dým pryč ajá spatřil, že na téhle straně tábora jsme dospěli ke konci. Chybělo překonat posledních třicet metrů dělících džíp od spálené bažiny. Pak konečně budeme moci přesunout zadky azačít se propracovávat směrem kjihu.

Nadšeně jsem přešel kokénku řidiče. „Ještě kousek amáme to. Dobrý, ne?“ Mé slabé zaklepání na plech dveří mělo veselý rytmus.

„Urvali jsme docela náskok. Co kdybysme se zastavili na žvanec, než budeme pokračovat?“ navrhl vesele hlas shůry.

Ukázal jsem Andymu, čnícímu polovinou těla ze střechy, vztyčený palec. Jeho návrh se mi zamlouval.

„Nerad kazím vaše nadšení, imně už kručí vžaludku, ale tahle zbývající prácička bude na tobě, Kazi.“ Bořita vložil do poslední věty co nejhlubší lítost, přičemž vystrkoval hlavu zokýnka a sledoval zabořující se pneumatiky.

* * *

Že džíp dál nemůže, se potvrdilo, jakmile zmizel izbytek kouře způsobeného zápalnými lahvemi. Půda směrem křece ztrácela pevnou strukturu. Zastavili jsme právě včas. Nevypalovat prostor před sebou, skončíme zapadlí do bažiny. Stromy stály dál od sebe, na volných prostranstvích se leskla vodní oka různých velikostí aholá hlína ztrácela soudržnost již po pár krocích, nahrazená měkkým bahnem.

„Do prdele, nic nemůže bejt jednoduchý!“ zanadával jsem hlasitě.

„Budeme tě krejt aAndy zase nás,“ prohlásil Dabl sebejistě, jakmile vystoupil zvozu spřipravenou puškou.

Ostatní ho napodobili. Dokonce ineozbrojený Richard, přejíždějící stromy zkušeným okem. „Stačí označit támhlety dva kmeny. Víc tu toho nenecháme. Mokřiny se musí vysušit za každou cenu. Otom generálmajor nehodlal diskutovat.“

Aspoň mi profesor nebude kecat do práce ahulákat své rady ukaždého zakořeněného klacíku, napadlo mě první pozitivum celé akce. Neochotně jsem odložil kulovnici. Krytí přáteli bude stačit anerad bych, aby tak skvělá zbraň skončila vbažině. Stejně jsem potřeboval mít volné ruce. Vpřípadě ohrožení šlo využít brokovnici, akdyby byl protivník moc velký, pořád zbývalo pár granátů na vestě. Nejpřínosnější mi ale vtakovou chvíli přišla mačeta. Hadů bylo ubažiny jistě víc než dost. Otřásl jsem se strachem už zpouhé myšlenky na ty studenokrevné, slizké potvory. „Nestačilo by sem nakreslit šipky avzkaz?“ poplácal Fricek strom vedle sebe vnáhlém prozření. Jeho myšlenka mi přišla velmi dobrá. Vlastně geniální. Hlavně ať tam nemusím.

Doktor Syrový zakroutil důrazně hlavou, hajzl jeden. „Musíme značit poctivě. Pan Pipek má velký vliv aoči všude. Naše jednání by považoval za diletantství, který může využít vmocenským boji proti generálmajorovi Kopeckýmu.“

* * *

Opatrně jsem vyrazil vpřed anašeho ekonomického vyslance vduchu proklel nastokrát. Toho bastarda by měla vbrzku potkat nehoda. Jistě zvládneme nějakou nenápadně zařídit.

Přeskakoval jsem zjednoho pevného místa na druhé. Nejlépe se chodilo kolem samotných stromů, jejichž kořeny dokázaly bažinu zpevnit. Využíval jsem každý kámen itvrdší trs trávy. Se strachem anervozitou mi nejlépe pomáhalo bojovat štěbetání ostatních. Postupovali podél řeky souběžně se mnou, kryti popojíždějícím vozem, apřitom všichni zvesela klábosili, jako by snad byli na vycházce vlese unás doma, kde můžete potkat maximálně zdivočelého psa nebo poslední přeživší zajíce.

Doma. To slovo mělo na jiné planetě úplně odlišný význam. Nicméně jsem ho stejně použil špatně. Země již nebyla mým domovem. Luzná ano. Zde dožiju zbytek života, pokud tedy vůbec přežiju dnešní den.

* * *

„Jak jsou na tom vůbec ostatní výsadky? Máte nějaký zprávy? Mezi nás se ještě nic nedostalo,“ vyzvídal Fricek.

Doktor Syrový před odpovědí zaváhal. „To bych neměl. Jde outajovaný informace.“

Andy na něj krátce houkl přes rameno dvě věty ahned zase dával pozor na les za našimi zády. „Jsme vtom snad kurva všichni spolu, ne? Proč utajený?“

Ostatní vyčkávali na Richardovu reakci apo očku na mě dávali pozor. Přesto poprvé za celou dobu na Luzné vypadali všichni zcela bezstarostně.

Aby taky ne. Stáli hned vedle džípu, pod dohledem kulometu. Jenom já se potácel po bažině plné bůhvíčeho. Jsem to ale kus vola.

„Vážně bych neměl,“ váhal profesor dál.

„Však to nikomu nepovíme. Jsme teď jeden tým. Přece před náma nebudete mít tajnosti?“ zkusila Jíťa ublížený tón. Trefa do černého. Ta holka to uměla schlapy každého věku.

„Inu, dobře. Ale nikde otom prosím nevyprávějte. Měl bych velký problémy.“

Jíťa po straně mrkla na ostatní. Zase uspěla achtěla, abychom si to uvědomovali.

„Výsadek Beta měl po přistání nejmenší problémy. Skončil mezi nízkýma skalama, který využili ke stavběopevnění. Okamžitě začali budovat stanoviště protivzdušný obrany, protože jak jistě víte, hrozí jim největší nebezpečí právě ze vzduchu. Hnízdiště lítajících dravců jsou všude kolem nich. Noc kvůli tomu měli opravdu špatnou, ale ve finále jsou na tom líp než my. Celý den budou věnovat přípravě na další noc.“

Richard několikrát nasucho polkl. Fricek mu nabídl svou lahev ke svlažení hrdla. Voda už nám docházela. Stejně jsme museli do tábora ji doplnit. Aspoň to tedy rovnou spojíme sgáblíkem. Do kuchyně ale dojdu raději osobně, protože snídaně nestála za nic. Musím sehnat nějaké maso, které neskončilo seškvařené na konzistenci podrážky.

„Díky,“ profesor vrátil čutoru Frickovi apokračoval. „Výsadek Alfa dopadnul ze všech nejhůř. Přistávací plocha nebyla pastvina, ale rákosem maskovaný mokřad.“

Všichni jsme zatajili dech. Asakra, zase ta zkurvená voda.

„Naštěstí tam nebylo moc hluboko. Ale itak– než se výsadek stihnul evakuovat na pevnou zem, měl minimálně desetiprocentní ztráty. Vojáci se odtamtud teď snaží dostat co nejvíc vybavení, což bohužel komplikuje množství hadů, aligátorů ijiných plazů. Mají hrozně moc mrtvých. Noc bez elektřiny pro ně byla peklo. Sami se na pozici nejspíš neudrží. Dneska má padnout definitivní rozhodnutí. Buď to zkusí, nebo budou muset přiznat selhání azamířit sem.“

Dabl poslal do dálky hustou slinu. „Vyjebaná voda. Proč vlastně nejdou kBetě? Maj to kní blíž, ne?“

Profesor zamítavě mávl rukou. „Voda, příteli, právě jste oní mluvil. Aby došli kBetě, museli by překonat mokřady apramen řeky, na kterou se teď díváme. Askrz hory by to sraněnýma stejně nezvládli.“

Při představě, jak se lidé trmácejí ve štrůdlu vražednou džunglí, mi naskočila husí kůže na zádech.

* * *

„Není to už třicet metrů?“ nadhodil jsem zlostně, když profesor ukázal na další strom vřadě, který mám podle něj označit. Předtím si prý nevšiml, že jde oužitečný druh. Přede mnou bylo víc vody ajen několik vykukujících kamenů. Vůbec se mi tam nechtělo aod paseky jsem požadovanou vzdálenost již určitě urazil. Řekl jsem to nahlas.

„Přece jsme to natáhli avšude značili až do čtyřiceti metrů,“ oponoval mi nechápavě Fricek.

Ukázal jsem kamarádovi vztyčený prostředníček. „Hajzle!“ To snad kdyby gesto nepochopil.

Odrazil jsem se askočil na kámen uprostřed velké louže. Dopad mi přišel měkčí než obvykle, zřejmě protože balvan postrádal pevný podklad. Následující skok byl ještě divnější. Nový šutr se pod mou vahou vyloženě zhoupl apotom popolezl na stranu. Sice jen odeset centimetrů, ale ito stačilo, abych pochopil. Kameny nebyly ve skutečnosti kameny. Stál jsem na živém tvorovi.

* * *

Ještě že už zase zapomínám pravidelně pít anemám vsobě ani kapku přebytečné vlhkosti, jinak bych to, přísahám bohu, pustil do kalhot.

Nohy se mi roztřásly. „Lidi?“ Ztišil jsem hlas na nejnižší slyšitelnou hranici. Kámen sebou naštěstí znovu nepohnul, ale bohužel ani nikdo zmých přátel nereagoval. „Lidi!“ Důrazné syčivé houknutí přineslo větší úspěch. Kdybych neměl obvazy, mohla kamarády varovat imá smrtelně bledá tvář. Takhle jim musela stačit akorát ztuhlá póza. Naštěstí se známe opravdu dobře, aby pochopili, že mám zatracený strach.

Pušky vylétly vzhůru. Družstvo B bloudilo očima po okolí, nervózně hledajíc protivníka.

„Co je?“ houkl Fricek nazpátek.

Zatnul jsem zuby, zasunul sprej do bundy avytáhl dva granáty. Stojím na velikém, neznámém tvorovi uprostřed bažiny, na planetě, kde imouchy mají kusadla. Jestli je to pode mnou býložravec, pak sním vlastní kšiltovku.

„Zalezte do auta, hned.“ Neposlechli. Hlavně kulovnic dál prohledávaly okolí píď po pídi. „Proč?“

Já toho Fricka vážně jednou oddělám. Fakt jsem vtu chvíli neměl náladu na vybavování. Proč aspoň jednou nemohl svou zvědavost potlačit? „Protože to pode mnou není kámen aza chvíli tu bude pořádný horko.“ Ukázal jsem oba granáty.

Nejhorší na celé situaci bylo, že směrem ke břehu mě čekal ještě přeskok na tvora, kterému jsem předtím šlápl na hřbet jako prvnímu.

Šest párů očí zajelo kmým nohám. Přátelé konečně pochopili avespolek nasedli do vozu. Kufr zůstal otevřený. Třikrát vydechnu, hodím granáty do vody apoběžím, rozhodl jsem se.

První nádech.

Tvor pode mnou sebou opět pohnul. Druhý nádech se nekonal. Skočil jsem hned.

Vytahování pojistek zgranátů pomocí zubů je dobré tak akorát do filmů. Pojistky jdou ven špatně azuby máte jenom jedny. Ruce jsem přirazil ksobě, vzájemně zahákl ukazováčky za pojistky atrhl směrem od sebe. Upuštěné odjištěné výbušniny klesaly do bahnité vody amě finální odraz nesl ke stromu, od nějž jsem svou riskantní pouť odstartoval. Přestože za mnou nic zvody nevyrazilo, nemělo cenu čekat, až tomu tak bude. Zakličkoval jsem bažinou vblízkosti stromů, přeskočil na pevnou půdu apřenesl své tělo do kufru džípu poměrně ladným skokem. Všechno to dohromady zabralo přesně tři vteřiny.

* * *

Tlumené zadunění vymrštilo knebi spršku bahna abažina se pohnula. Nepřátelé tu byli celou dobu, všude kolem nás. Stádo šedých kříženců hrocha sdivokým prasetem. Velcí jako to první, rychlí jako to druhé.

Obří potvory se prodíraly blátem pryč od nás, vystrašené explozemi. Napůl ryly vzemi anapůl plavaly bahnem. Zřejmě pro ně tohle svinstvo představovalo přirozené prostředí. Ztéměř bezzubých, širokých tlam vycházelo hluboké, vystrašené troubení. Že bych vážně narazil na jednoho zmála býložravců vtomto šíleném světě? napadlo mě. Svalnatá těla chráněná šedou, hrubou kůží bez srsti si snadno poradila ishlubšími, blátivými dírami. Oba několikatunové kolosy, ke kterým dopadly mé granáty, zmizely mezi prvními. Neměly žádné viditelné zranění. Buď vše utlumilo bahno, nebo byla jejich kůže ještě tvrdší, než vypadala. Každopádně jsem odolnost velikánů neplánoval zkoušet.

Bořita zamířil bez vyzvání zpátky do tábora. Muselo mu být jasné, že dnes mě do bažiny už nikdo nedostane. Poslední strom profesorovi neoznačím, ani kdyby mě prosil. Potřeboval jsem oddych, ato uběhlo teprve sedm hodin od svítání. Dalších osmnáct zbývalo, než slunce definitivně zapadne. Jestli dnes vnoci nedostanu aspoň osm hodin klidného spánku, někoho zastřelím. Nejspíš sebe.

* * *

Při návratu jsme si trochu nadjeli, abychom omezili zbytečné proplétání táborovým mumrajem. Poskytlo nám to navíc skvělou příležitost kobhlídce okolí. Ačkoliv velení vystupovalo proti doktoru Syrovému značně nedůvěřivě, naše společná doporučení nebralo na lehkou váhu. Míjeli jsme čukry, lopotící se sobřími kmeny stromů odélce několika metrů. Desítky těch nejsilnějších mužů se zapíraly proti gigantické váze avalili dřevěné válce ktáboru. Jiné nechávali na půl cesty, jeden vedle druhého, zapřené hlínou či pařezy zobou stran. Vznikal tak první obranný val. Další kulány putovaly skrz tábor až křece. Brzy bude díky nim padesátimetrový distanc od vody pouhou minulostí. Plocha tábora bude větší, vyhazování mršin jednodušší ačerpání vody snazší.

Frickův nápad sostnatým drátem došel též úspěchu. Spatřili jsme dva muže zatloukat do ležících kmenů železné kůly vpravidelných rozestupech. Za nimi postupovala čtyřkolka táhnoucí kolo namotaného drátu. Ostnáč nenechávali čukři volný, jak bývá zvykem. Naopak ho napínali co nejvíc, tak aby představoval pevnou překážku sám osobě. Aspoň tedy pro menší tvory. Fricek tento způsob využití navrhl sohledem na necitlivost místních dravců vůčibolesti ajejich většinou téměř neproniknutelnou kůži.

Velcí tvorové dokážou hradbu překonat, ovšem stakovým zdržením, aby na ně naše kulomety stihly upřít svou hladovou pozornost. Menší dravci budou muset vylézt či vyskočit, včemž jim zabrání drát napnutý kus pod vrškem kmenu. Nebudou díky tomu mít ani oporu kpokusu oproražení.

* * *

Čtyřkolky tahaly zlesa plné vozíky rovných kůlů asměřovaly snimi knemocnici, kuchyni ivelitelskému stanovišti. Další zastavovaly ujiž hotového opevnění, kde lelkující vojáci stloukali pomocí dlouhých hřebů skutečnou ochranu. Vyráběli jakési prodyšné klece kolem kulometných hnízd, stavěli obranné stěny před střeleckými stanovišti akompletovali kryty kolem zrovna namontovaných reflektorů. Světlo si totiž musíme chránit. Bez něj budeme vnoci znovu umírat.

Jímal mě pocit, jako bych navštívil nějaké středověké hradiště. Kromě hradeb tento dojem umocňovaly též kůly zatloukané před nimi, jejichž čnící konce ořezávali čukři do špiček avojáci opalovali ohněm kvůli tvrdosti.

Bořita přibrzdil vedle dvou čtyřkolek naložených dřevem. Řidiči zrovna čekali, až bude cesta do tábora volná. Ucpal ji mohutný kmen, který zaboha nešel vyvalit zmírného dolíku. Čukrům však okamžitě přispěchaly na pomoc další dvě čtyřkolky slany aháky. Teprve sjejich přispěním se převalení pralesního giganta zdařilo.

„Chlapi, pojeďte za náma,“ pobídl Bořita ve chvíli klidu řidiče naložených čtyřkolek.

„Proč bysme měli?“ ušklíbl se jeden znich.

„Potřebujeme to dřevo,“ pochopil Andy kamarádův plán dřív než já.

„Smůla, teď zásobujemevelení,“ odbyl ho druhý řidič.

„Ale tam přece jedeme,“ zapojila se Jíťa do debaty. „Máme za úkol chránit tady profesora agenerálmajor Kopeckej nám dal povolení využít veškerý zdroje.“

Čukr citelně zaváhal. „Nevím…“

Doktor Syrový muže rázně utnul. „Vojáku, poslouchejte. Je to na mou zodpovědnost. Pojeďte za náma avyložte dřevo tam, kde moji lidé chtějí.“

Fricek poplácal starého vědce nenápadně po rameni vgestu uznání. Převozníci dál neprotestovali ajeli za námi.

„Dobrá práce, Richarde. Akorát to nejsou vojáci. Jenom pomocný složky,“ ocenil také Dabl profesorovo zapojení.

Stařík se křenil jako malý kluk při nějaké lumpárně. „Vlastně ani nevím, jestli ktomu mám pravomoc. Sváma vojákama je ale legrace předstírat, že jo. Jak jste jednou varmádě, cejtíte se jako vojáci všichni.“

Minuli jsme latríny, ukterých se dvě dělnice lopotily sdrátěným pletivem aelektrickými kabely. Další schválené bezpečnostní opatření. Doufejme, že všichni dostanou školení ohledně použití abude jednoduché. Trápilo by mě, kdyby si kvůli mému nápadu někdo usmažil prdel.

* * *

Donést oběd družstvu B zůstalo skutečně na mé maličkosti. Vzhledem kluzenskému času se jednalo spíše osvačinu, pokud bychom chtěli dodržovat dělení jídel podle denní doby, což sohledem na lidský metabolismus nebylo samozřejmě možné. Budeme si muset vypěstovat úplně jiné denní návyky, pakliže chceme být fit, nehladovět anebo neomdlévat vyčerpáním. Stále jsem si nedokázal představit, jak bude za pár let vypadat naše finální adaptace na pětadvacetihodinový den ašestnáctihodinovou noc. Kam až se hranice lidského těla posunou?

Ukuchyně to odsýpalo. Nemusel jsem ani čekat, než na mě přijde řada. Během chvilky mi naplnili kotlík polévkou aešus přetékal plátky vysušeného masa. Nic jiného dnes kuchaři zatím nevařili, ikdyž kvečeru prý bude zase guláš adalší den dokonce rýže. Poslední zvýdejců jídla mi vtiskl do ruky balení sucharů pro celé družstvo. Budou prý již volně kmání pokaždé, aby lidé měli co přikusovat. Chleba ani jiné pečivo vdalších měsících neuvidí nikdo znás. Možná ipár let. Záleží, jak se republika postaví kdovozu mouky do nového světa, který by měl Zemi vlastně zásobovat jídlem.

* * *

Mé dotazy na méně propečený oběd padaly na neúrodnou půdu. Nakonec jsem tedy zaimprovizoval, došel přímo kjednomu ohni spomalu rotujícím rožněm poháněným elektromotorem auřízl si sám.

Neobešlo se to pochopitelně bez řečí. Kuchař dohlížející na několik takových grilovaček ke mně přirázoval se smrtelně vážným výrazem. „Co tu chceš, ty špinavej obejdo? Sem se mi nemáš co srát! Chceš nějaký jídlo infikovat, nebo co?“ sjel pohledem mé zaneřáděné šatstvo. Podle nárameníků to byl svobodník, tudíž disponoval větší hodností, než jsem měl já.

„Dej mi svátek,“ zahrál jsem znuděné zívnutí. Vzhledem kmé únavě nešlo oobtížný herecký výkon. „Patřím doochranky doktora Syrovýho. Chce prozkoumat různý stádia propečenosti avliv teplot na možný parazity. Jestli stím máš problém, můžeme rovnou kplukovníkovi Neumannovi, kterej ho touhle prací pověřil.“

Kuchař sice splaskl, ale brblat nepřestával. „No dobře. Se neposer. Příště ale řekni. Uříznu to čistou kudlou.“

„Určitě. Brzo zas přijdu,“ mávl jsem flákotou sodkapávající krvavou mastnotou. „Prej bude potřebovat hodně vzorků srůzným časovým rozestupem, aby určil parazity urůznejch druhů masa ajejich šíření. Připaluje se ti to,“ kývl jsem při poslední větě kohni, do kterého kapalo příliš tuku arostoucí plameny začínaly maso spalovat. Kuchař odspěchal ke kýblům svodou ajá jeho nepozornost využil kodchodu.

* * *

Uprofesorova stanu mě přivítal Frickův vděčný pohled. Ostatní mu zrovna spílali, jelikož chtěl využít každou volnou minutu kbudování našeho soukromého opevnění. Chápal jsem je. Měli hlad, byli utahaní anikomu se nechtělo kopat díry ani stavět kůly.

„Jídlo,“ přerušil Fricek hlasitě nadávající Jíťu avyrazil mi naproti.

Doktorka Ševčíková stravu nejprve odmítla. Dělalo jí potíže odtrhnout se od práce. Až Dablovo přemlouvání sní pohnulo, aby spolykala aspoň pár soust polévky. Richard jedl mechanicky, duchem ponořený do roztažené mapy před sebou, zřejmě ručně překreslené podle satelitních snímků. Kolem stolu stálo několik širokých špalků ksezení. Tázavě jsem na ně kývl.

„To slečna doktorka,“ oznámil mi Dabl pyšným tónem.

„Požádala jsem jednoho převozníka, aby mi je sehnal,“ mávla žena skromně rukou adál sledovala sklenici suvězněným, ještě živým exemplářem. Poznal jsem vněm toho hajzla, který včera otrávil Jíťu. Stejný druh. Aspoň mi tak tedy připadal. Nejsem holt entomolog. Zrzka každopádně na tvora nepřívětivě zahlížela ausedla kjídlu co nejdál od něj. Já zabral místo naproti profesorovi. Stehy vokolí úst mě tahaly již mnohem méně. Dovolil jsem si proto rty otevírat víc apolykat větší sousta. Minimálně kilový kus flákoty ve mně mizel závratnou rychlostí. Začal jsem od nejsyrovější části, která chutnala nejlépe.

* * *

„Co studujete?“

Vědec zmateně vzhlédl. Musel vrátit část mozku do reality, aby mu má otázka docvakla na správné místo.

„Plánuju, jak budeme postupovat,“ upřel přimhouřené oči na můj oběd.

„To je snad práce velení,“ namítl jsem věcně.

„Neměl byste jíst takhle nedopečený maso,“ uhnul od tématu azavrtěl hlavou.

„Proč ne? Chutná mnohem líp. Přísahal bych, že takhle dobrý jsem na Zemi nikdy neměl. Ani jako malej, když ho ještě bylo dost. Žádný strachy, máme přece kompletní sadu očkování.“

Starý muž našpulil rty. „Chuť může být intenzivnější díky nulovýmu znečištění. Taky tu zvířata často mají mnohem hustší svalový vlákna, dostatek pohybu anejspíš se na nich podepíše ivyloučený adrenalin před smrtí. Očkování sice máte všichni, ale konstruovali ho genetici podle nasbíraných vzorků na ostrově Fuse. Určili základní stavební prvky získaných parazitů, mikrobů, bakterií ivirů. Utěch to bývalo dřív zdlouhavý ahodně nejistý. Spomocí nových superpočítačů je to ale snadný. Vědci vybrali společný základní kameny, vlastní pro všechno ztoho, co jsem jmenoval, aočkování zaměřili proti nim. Jenže žádná vakcína není stoprocentní. Navíc tu můžou být druhy, který neznáme. Viry, jaký ještě nikdo neobjevil.“

Trhl jsem rameny aukousl pořádný kus ze svého steaku, až mě nití prošpikovaný ret zabolel. „Radši budu věřit vakcíně než riskovat zuby na tom vašem připáleným uhlí.“

Profesor skyselýmúsměvem zvedl vlastní sežehnutý plátek masa. „Pravda. Kuchaři tu opatrnost trochu přehánějí. Nejspíš jim někdo pohrozil. Velení dbá na bezpečnost. Promluvím sjejich kapitánem, až budeme mít chvíli volna.“

* * *

Vrátil jsem debatu ktomu, co zajímalo mě. „Proč plánujete postup? Tohle přece dělá generálmajor splukovníkama.“

Richard nevědomky luskl prsty. „Ne tak docela. Museli změnit priority. Já vám to neřekl?“ Aniž vyčkal na mou zápornou odpověď, pokračoval. „Na ranní poradě padalo hodně čísel aGM to znervóznilo.“

„GM?“ skočil mu Fricek do řeči.

„Ano, generálmajora. To slovo je trochu dlouhý. Občas ho zkracuju, což mu samozřejmě neříkejte,“ omluvně se stařík usmál. „Od příletu do dnešního rána jsme ztratili celkem sedm set třicet devět lidí. Necelých šestnáct stovek skončilo na ošetřovně.“

Dabl překvapeně hvízdl. Všechny nás takové ztráty znervóznily. Pakliže počítáme, že většinou jde ovojáky, jedná se opětinové oslabení celé divize. Proto naše řady tak prořídly.

„Teď budou čísla pravděpodobně ještě vyšší,“ zamumlal Andy temně.

„Nejspíš ne otolik,“ oponoval Fricek. „Možná mi to jenom přijde, ale dnešní útoky byly mnohem slabší imíň početný. Neviděl jsem lítat převozáky sraněnejma tolik jako včera.“

Jíťa polkla hlt horké polévky. „Třeba jsou dopoledne dravci míň aktivní.“

Nemusel jsem ani moc přemýšlet, abych objevil reálnější vysvětlení. „Pochybuju, spíš je to díky našemu postupu. Získali jsme předmostí avybalili vybavení. Vlese jsou vojáci vždycky jenom na jednom nebo dvou úsecích, ve větším počtu adobře krytý. Dravci si dávaj pozor. Pochopili, kolik máme zbraní anakolik jsou účinný. Navíc se měníme imy sami přímo před očima. Přestali jsme se tolik bát.“ Poslední věta vyvolala skupinové zamračení.

„Jak to myslíš stím strachem? Já vidím les azvracel bych,“ zajímalo Fricka.

Dabl jeho upřímnost ocenil přikývnutím. „Souhlas, občas mám zadek sevřenější než osmnáctiletá mánička vbase.“

Podle překvapených výrazů opodobných věcech dosud nikdo združstva nepřemýšlel.

„Jeden den na přivyknutí nestačí, chlapče,“ zchladil mě profesor. „Navíc vidím, že patříte klidem, který přisuzujou dravcům na Luzný vysokou inteligenci.“

* * *

Raději jsem se vrátil zpět na začátek, než zabředneme do konverzace, jež nemá nikdy uspokojivý konec. „Vlastně jste nám neodpověděl, Richarde. Kčemu dospěl GM?“

Fricek dojedl apřistoupil blíže ke stolu. „Rozumný,“ přitakal.

* * *

* * *

* * *

* * *

* * *

Table of Contents

Nesmíme se bát