Planoucí koruny

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

Catherine Doyle, Katherine Webber

Planoucí koruny – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Věnováno Grace Doyleové, Louise Tsangové
a Virginii Webberové ‒ třem báječným matkám.

Střez se kletby, jež znovu ožila,
pod stromem planoucím smrti stín přebývá…

KAPITOLA 1

Wren

Wren Greenrocková stála ve své ložnici v západní věži Jitřního paláce a dívala se, jak za vzdálenými obrysy stromů vychází měsíc. Obloha byla inkoustově modrá a štědře posetá hvězdami. Všude vládl klid, a přesto Wren zmáhala podivná tíseň, jako by Eanské království místo pokojného oddechování tajilo dech napětím.

„Až se vynadíváš na měsíček, buď té lásky a začni něco dělat!“ křikla do ticha Rose, která na opačném konci Wrenina pokoje probírala šatník. „Takový binec jsem ještě neviděla.“

Před několika málo hodinami se sestry vrátily z diplomatické cesty po království. Zatímco byly pryč, řemeslníci v paláci dokončili přestavbu Wreniny ložnice. Konečně měla svůj vlastní pokoj.

A Rose si vymínila jeho bezprostřední inspekci. Jak jinak.

Na kamenných zdech visely skvostné tapiserie, které zachycovaly vladaře z řad čarodějů, a na podlaze se prostíral okázalý koberec. Středu ložnice vévodila majestátní dubová postel s mušelínovým baldachýnem, zatímco celou stěnu přiléhající ke dveřím zaujímala obrovská šatní skříň. U koupelny sousedící s ložnicí stál ozdobný toaletní stolek se zrcadlem, jehož zásuvky byly naplněny nejrůznějšími dózami a lahvičkami s krémy a zkrášlovadly, tvářenkami a štětečky a tolika šperky, že by se pod jejich tíhou potopila menší loď.

Wren se těšila, že stráví v nové ložnici ničím nerušený večer, ale Rose, kterou jejich úspěšné turné nabilo energií, vnesla do jejích poklidných plánů rozruch. Místo odpočinku se rovnou pustila do kompletní reorganizace šatníku své sestry. Co chvíli vyletěly do vzduchu Wreniny oblíbené kalhoty či ošoupané boty, které Rose shledala podřadnými.

„Nemůžeme to nechat na zítra?“ zaskuhrala už potřetí Wren. „Nebo na nikdy?“

„Ne, ne, ne,“ mručela Rose a ohrnula nos nad zablácenými šaty. „Ještě budeš ráda. Šmankote, Wren, jak to, že máš všechno oblečení od bláta? Tyhle šaty jsi ještě ani neměla na sobě!“

Wren si s prchavou radostí vzpomněla na ten večer, kdy se z dlouhé chvíle schovala do kufru, aby z něj v příhodný okamžik vyskočila a vyděsila Rose k smrti. Rose tehdy zavyla tak, že přiběhly vyděšené stráže. Wren pak uznala, že by bylo bývalo lepší, kdyby si nejdřív zula boty a teprve potom skočila do záplavy skvostných šatů, ale potíž byla v tom, že jí bláto, písek ani nepořádek nijak nevadily. V paláci plném noblesy se jí často zastesklo po nezkrotných plážích daleké Orthy, vzduchu prosyceném mořskou solí, tlejícím listí a mechu v divokých lesích, po drsné kůře stromů, kterou cítila pod prsty, když šplhala po kmeni tak dlouho, dokud se koruna nad ní neotevřela a Wren spatřila širé moře táhnoucí se až k obzoru.

Rose si s povzdechem prohlédla další zašpiněné šaty a vrhla na sestru pichlavý pohled.

Wren zatoužila vylézt oknem ven, sešplhat z věže dolů a pláchnout do pouště, ale po dlouhé cestě ji bolely nohy, a když si představila, co všechno by si po návratu od Rose musela vyslechnout, raději si svůj útěk rozmyslela. Místo toho našpulila pusu jako trucovité dítě a tvrdošíjně se zahleděla na měsíc.

Oknem zacloumal nápor větru a v ložnici se náhle ochladilo. Wren vstala, aby zavřela okno, a na letmou chvíli v něm spatřila svůj odraz. Trhla sebou. Při pohledu na svůj pobledlý obličej, propadlé tváře a stříbrný pramen vlasů se v ní všechno sevřelo. V jejím zevnějšku se odrážel zármutek ze ztráty babičky a hořce jí připomínal, že svět, ve kterém vyrostla a který jí pod babiččinou ochrannou rukou skýtal útěchu a naději, najednou přestal existovat. Srdce jí rozpoltila trhlina, podobně jako jí stříbrný pramen rozčísl vlasy.

Svět se však točil dál, i když se Wren zdálo, že uvízla v mrtvém bodě. Od bitvy o Jitřní palác, kdy sestry bojovaly proti povstaleckým Šípům, uplynuly už dva měsíce. Wren zlomila dávnou kletbu, která kdysi rozštěpila magickou moc čarodějů do pěti odnoží. Vichři, zaklínači, válečníci, léčitelé a věštci teď znovu získali vládu nad svou magií, jako tomu bylo předtím, než Una Stříbřice v boji se svou sestrou Orthou vyřkla onu mocnou kletbu. Wren a Rose společně ubránily své trůny. S těmi, kteří proti nim povstali ze strachu a nevědomosti, měly slitování, a položily tak základy království, ve kterém zavládne pokoj a mír.

Všechno se zdálo být na dobré cestě. Ale Wren trpce vnímala, že ani to ji nečiní šťastnou.

„Úplná marnost!“ prohlásila po chvíli Rose a prudce vstala. Nevraživě hleděla na Wrenin šatník, jako by ji osobně urážel. „Potřebuješ vlastní švadlenu. Neprodleně.“

„Fajn,“ řekla Wren a přibouchla okno.

„Naštěstí o jedné vím,“ pokračovala Rose. „Tyhle šaty jsou od ní.“ Zatočila se, aby je Wren předvedla. I po vyčerpávajícím putování vypadala Rose v růžových korzetových šatech prokládaných zlatým brokátem jako princezna z obrázku. Dokonalé kaštanové lokny měla sepnuté sponou, kterou si ozdobila neuvadající růží. Její zelené oči zářily jako smaragdy a ze snahy vnést pořádek do Wrenina šatníku jí půvabně zrůžověly tváře.

Wren si zastrčila za ucho pramen stříbrných vlasů a přeletěla pohledem své zmačkané modré šaty. Mrzelo ji, že nedokáže vypadat jako ze škatulky. Mrzelo ji, že ji vidina budoucnosti nenaplňuje stejnou důvěrou a pokojem, jaké probouzela v Rose. „Nevím, co bych bez tebe dělala.“

„To naštěstí nikdy nebudeš muset řešit.“ Rose odkopla stranou její ošoupanou botu a přistoupila k Wren. „Od toho sestry jsou. Starají se o sebe.“ Sevřela Wren v náručí. Teplo jejího objetí na chvíli Wreniny obavy rozptýlilo. Když se od ní Rose odtáhla, pozorně se jí zahleděla do tváře a přísně sešpulila rty. „Wren, vypadáš naprosto příšerně. Vážně si potřebuješ odpočinout. Musíš. Čeká nás spousta práce.“

„Nemůžu se dočkat,“ zamumlala Wren a marně v sobě dolovala aspoň náznak nadšení.

Rose její snaha rozesmála. „Dobře se vyspi, Wren. Zítra začínáme opravdově vládnout!“ S písničkou na rtech odešla z pokoje, svěží jako právě rozkvetlé poupě. Jakmile se za ní zavřely dveře, v ložnici zavládlo ticho. Wren vyčerpaně klesla na postel, na které ležely zmuchlané důvěrně známé šaty lemované kožešinou. Rose na ně musela narazit při své razii a odhodila je sem.

Wren zabořila tvář do šatů a nadechla se divoké vůně borovic a čerstvého sněhu. V myšlenkách se, jako už mnohokrát předtím, vrátila do Gevry. Ke králi Alarikovi. K Torovi a Elske. Potom si hořce vzpomněla na Unu, která po tisíci letech prolomila led, v němž byla doposud uvězněna, a uprchla do bílé divočiny.

Pobyt v Gevře Wren změnil, ačkoli si před Rose dávala záležet, aby to nebylo na první pohled patrné. O samotě však svou palčivou bolest v zápěstí neskryla. Vyhrnula si rukáv a odhalila tak rozeklanou stříbrnou jizvu. Wren ji na svém zápěstí objevila po bitvě o Jitřní palác. Přejela po ní palcem a okamžitě se jí udělalo nevolno.

Lehla si na postel a zavřela oči. Toužila po spánku, který by jí přinesl zapomnění. Který by setřel vzpomínku na krvavé kouzlo, k němuž ji Alarik v Gevře donutil. Který by zahladil stopy po královně čarodějce, jíž Wren neúmyslně vdechla nový život a která jí vyryla do těla zvláštní, nesmazatelnou jizvu.

Po nějaké době její nevolnost ustoupila, ale silný pocit tísně přetrval.

KAPITOLA 2

Rose

Rose se během procházky královským sadem nepřestávala usmívat. To ráno si oblékla světle růžové šaty v barvě jarních květů, které jí šustily u kotníků, a dlouhé vlasy si zapletla do prostého copu. Mezi stromy se ozýval dětský smích. Rose zahlédla temperamentní Tildu, mladičkou čarodějku z Orthy, jak vede skupinku kamarádů do sadu. Všichni se smáli a pokřikovali na sebe, zatímco si ze stromů trhali švestky a házeli jimi po sobě. Jejich halasný smích naplnil Rose takovou radostí, že jim pro jednou zapomněla vytknout, že plýtvají ovocem.

Bylo krásné být zpátky doma. A ještě krásnější být zpátky doma jako královna. Vědět, že spolu s Wren začínají budovat zemi, kterou si jejich lid zaslouží. Která bude vzkvétat, oplývat hojností a otevřeností vůči všem. Ve které zavládne mír a bezpečí.

Rose zakopla o kořen stromu a úsměv se z jejích rtů vytratil. Vítr byl po ránu chladnější, než čekala. Přejela si dlaněmi po zkřehlých pažích a zalitovala, že si nevzala šátek přes ramena. Chladný vzduch ji přivedl na jiné myšlenky. Přivál vzpomínku na něco, co se jí i Wren před několika týdny nečekaně zjevilo ‒ na tu strašlivou chvíli, kdy obě zahlédly Unu Stříbřici, jejich dávnou příbuznou, jak se ubírá zasněženou gevranskou krajinou.

Ještě se o tom s Wren nebavila a děkovala hvězdám, že už se žádná další vize nevynořila. Ale během jejich cesty po království se několikrát stala svědkem toho, jak Wren vykřikla ze spaní nebo se uprostřed noci s trhnutím probudila a třásla se po celém těle. Rose v hloubi duše věděla, že bezpečí, kterým se nyní cítila být obklopena ‒ a které zahrnovalo i její sestru a jejich lid ‒, je pouze dočasné. Ale utěšovala se, že je to přirozené, že se jim nikdy nepodaří zbavit se všech hrozeb najednou. Nemělo smysl děsit se toho, co teprve mělo přijít.

Jediné, co Rose mohla dělat, bylo dobře se na nadcházející události připravit. Posílit armádu. Upevnit vztahy se spojenci. Stmelit rozpolcenou zemi. Ukázat lidem, že svým královnám mohou věřit. Že pro svou zemi udělají cokoli.

Eana byla jako Rosino vlastní tlukoucí srdce. Rose v ní spatřovala svůj účel a cíl. A přestože jako královna milovala své výsady a odznaky moci (její koruna byla božská, šatník ohromující a palác skvostný), nejvíc ze všeho ji naplňoval právě onen hlubší smysl jejího poslání, vědomí, že ona i Wren udělají všechno pro to, aby svou milovanou zemi ochránily a ubránily.

Z myšlenek ji vytrhl krákající havran. Byla natolik zahloubána do úvah o budoucnosti a nebezpečí, které mohla přinést, že ztratila z očí děti hrající si mezi stromy. Potřásla hlavou a v duchu se pokárala. Nedovolí, aby Una zničila vše, do čeho celý život vkládala úsilí.

Opojný smích dětí, který se nesl nad sadem, v jednu chvíli přerušil rozrušený pláč. Rose si vykasala sukně a pospíšila za zvukem. Na jižní straně sadu našla Tildu, jak stojí zády k zídce a tváří se zaraženě. Vedle ní popotahovala Marie, stydlivé děvčátko, a svírala si zčervenalou tvář. Ostatní kolem nich utvořili hlouček a Rose si všimla, že drží v rukou švestky.

„Co se stalo?“ chtěla vědět Rose.

„Hodila po mně švestku!“ Malá Marie namířila obviňující ukazováček na Tildu.

„Byla to nehoda,“ bránila se Tilda a obrátila oči v sloup. „Řekla jsem chytej. A ona ji nechytila. Co je to za čarodějku, když ani nechytí švestku?“

„Použila jsi magii!“ zlobila se Marie.

„Jistěže jsem použila magii! A tys ji měla použít taky a hodit tou švestkou po mně. Říkali jsme ti, že jsi na tuhle hru ještě malá, a měli jsme pravdu,“ opáčila Tilda, čímž Marii rozplakala ještě víc.

„No tak, no,“ snažila se ji utěšit Rose. Klekla si k Marii a začala ji hladit po zádech. Rychlým léčivým impulzem ji zbavila počínající modřiny na tváři. „Kouzla nejsou od toho, abychom je používali proti sobě navzájem.“ Upřela na Tildu přísný pohled. „Kouzla jsou od toho, abychom s jejich pomocí mohli dávat věci do pořádku. To si pamatujte.“

„A co válečná magie?“ namítl asi dvanáctiletý chlapec. „Tou přece bojujeme.“

„Úkolem válečné magie je nás chránit,“ opravila ho Rose. „Může sloužit i k mnoha jiným věcem než nutně k boji. Díky ní lépe udržíme rovnováhu, jsme mrštnější, snadněji vnímáme rytmus. Věděl jsi, že válečníci zároveň vynikají v tanci?“

Hoch si rozpačitě odkašlal.

Rose si povzdechla. „A házet po sobě ovocem, které se dá sníst, není už vůbec správné,“ dodala a znovu se na Tildu vyčítavě podívala. „To bys měla vědět.“

„Kdy už se vrátí Shen?“ opáčila Tilda mrzutě.

„Nevím,“ připustila Rose. „Má v Království slunce mnoho povinností. Jak jistě víš.“

Tilda našpulila rty a Rose s ní v tu chvíli dokázala soucítit. Věděla, že Tilda má Shena ze všech nejraději. To on ji v Ortě učil válčit a ovládat její magický dar. Rose se nedivila, že jí Shen chybí. Chyběl i jí.

„Je s ním daleko větší legrace. Nebo s Wren,“ prohlásila Tilda a vzpurně si založila ruce. Jeden z kamarádů zůstal nad její neomaleností zírat s otevřenou pusou. „Wren by nevadilo, že po sobě házíme švestky. Házela by je po nás taky.“

Rose se kousla do tváře. Nechtěla na sobě dát znát, jak se jí Tilda svou urážkou dotkla. Tilda byla ještě dítě, a pěkně paličaté. A přestože si to Rose nechtěla připustit, v duchu jí musela dát za pravdu. Wren by se k jejich hře připojila a mydlila by je ovocem hlava nehlava.

„Možná,“ připustila Rose klidně. „Ale já vám zase prozradím, že Cam právě udělal ten nejlepší čokoládový dort na světě. A když mu řeknete, že vás posílám, a přinesete mu trochu těch výtečných švestek, aby z nich uvařil báječná povidla, určitě vám za to dá kousek dortu ochutnat. Ještě před večeří.“ Dětem zazářily oči a Rose se usmála. I Marie zapomněla na své rozčilení. „Můžete říct, že si to královna Rose výslovně přeje.“

„Děkujeme, královno Rose,“ řekla Tilda, která své dětinské vzpurnosti zjevně litovala.

„Ale nejdřív se Marii hezky omluv,“ dodala Rose.

„Promiň,“ zamumlala Tilda a dřepla si k ní. „Příště ti ukážu, jak ji máš poslat zpátky ke mně, ano? Vsadím se, že co nevidět se do mě budeš trefovat i poslepu!“

Rose zaúpěla. „Tildo, tak jsem to nemyslela!“ Ale Tilda už ji neposlouchala. Vzala Marii za ruku a rozběhla se s ní zpátky k paláci.

„Na co čekáte?“ křikla přes rameno na ostatní. „Jde se na dort!“

„Nechali jste tu ty švestky!“ zvolala za nimi Rose, ale všichni už byli v běhu a vzduchem se nesl jejich zvonivý smích. Na švestky i slzy už zapomněli.

Rose potřásla hlavou a s úsměvem sebrala ze země odhozenou švestku. Byla zralá a měkká. Rose neodolala a zatoužila ji ochutnat. Vložila si ji mezi rty a těšila se na lahodnou ovocnou šťávu, ale sotva se zakousla do dužniny, ucítila na jazyku nakyslou chuť.

„Fuj!“ Vyplivla sousto a podívala se na švestku, která jí předtím připadala k nakousnutí.

Na dlani jí ležel shnilý, moučný plod, ze kterého se prokousával ven červ. Rose si znovu odplivla a zahodila švestku co nejdál. Zachvěla se, ale vzápětí se vzpamatovala. Švestka ležela na zemi. Proto byla shnilá.

Třesoucí se rukou utrhla z nejbližší slivoně další švestku. Ačkoli byla na pohled krásná a vábila k ochutnání, jakmile ji Rose přiblížila ke rtům, pocítila stejnou hnilobnou pachuť. Poděšeně švestku upustila. Zmocnila se jí hrůza. Zatímco stála v sadu a snažila se pochopit, proč ovoce bez zdánlivé příčiny chřadne, spustil se déšť. Z nesmělého mrholení se záhy vyklubal vydatný liják, který ji bodal do kůže. Rose si pospíšila k paláci. Co vypadalo jako obyčejná přeháňka, se ukázalo být průtrží mračen. Po chvíli nezůstala na Rose jediná nitka suchá.

Přesvědčovala se, že to nic není, že dvě shnilé švestky a nečekaný jarní déšť nic neznamenají. Nebylo to znamení, jen zkažené ovoce a trocha potřebné vláhy, nic víc.

Měj rozum, nabádala se Rose, když doběhla pod střechu. Něco tak hloupého ti přece nenažene strach!

Ale i poté, co se vrátila do své komnaty a dopřála si horkou koupel, se nedokázala přestat třást a zbavit se nakyslé pachuti v ústech.

KAPITOLA 3

Wren

Wren stála na břehu jezera Carranam a usilovným třením rukou se pokoušela zahnat husí kůži. Zčeřená hladina, zalitá zlatou září zapadajícího slunce, se jantarově leskla. Přestože byl první jarní den, vzduch byl nezvykle mrazivý. Podobný chlad vnímala Wren po celém těle. Už nějakou dobu.

„Dnešní večer bude dokonalý,“ řekla Rose a stiskla sestře ruku. V nových šatech vypadala opravdu nádherně. Byly světlounce zelené, zdobené jemnou květinovou krajkou na počest začínajícího jara. Do rozpuštěných vlasů, které jí v bohatých vlnách spadaly na záda, jí Agnes vetkla sedmikrásky. „Naši předci z nás mají radost. Vím to.“

Wren zvolila jednoduché tmavomodré šaty, které se zavazovaly v pase, a k nim náhrdelník se safírovým přívěskem, co kdysi patřil jejich matce. Do copu si vpletla křehké zimní květiny. Ještě teď jí z jejich trnů bolely prsty. Sestře tvrdila, že si jimi chce připomenout odcházející zimu, ale když si ráno vpletla bílé květy do vlasů, vyvolaly v ní vzpomínku na Gevru a na hrdé věže Grinstadského paláce vyčnívající nad vrcholky zasněžených hor.

Rose její symbolickou volbu schvalovala. Zima skončila a spolu s ní i povstání, které ohrozilo celou Eanu.

Po návratu domů udělily Wren a Rose řadu audiencí a otevřely zlatou bránu Jitřního paláce poddaným. Město Eshlinn se dočkalo přestavby a v lese, který je obklopoval, byly vysázeny tisíce mladých stromků. Královská flotila byla zbavena zrádců a posílena o nadšené mladé kadety, sýpky po celé zemi se znovu naplnily obilím, zemědělská půda byla přerozdělena a napříč zemí bylo zřízeno třicet sedm nových nemocnic. Léčitelé z Orthy byli velmi žádaní a těm, kteří dosud trpěli, byla poskytnuta pomoc. V uplynulých měsících se čarodějové rozptýlili po kraji. Někteří putovali až k Norbrooku, jiní se usadili na jihu, kde Amarašské věže přivítaly nové věštce toužící po poznání.

Mladé královny se pomalu, ale jistě začínaly prosazovat jako skutečné vladařky. Čarodějky, které si zjednaly respekt, aniž by v zemi zasely strach. Královny, které v Eaně hodlaly nastolit období míru a blahobytu. Panovnice, s nimiž přicházel nový úsvit. Dnes večer jej chtěly zpečetit oslavou svátku jara u jezera Carranam, nejstaršího v zemi, které se prostíralo několik mil na východ od Jitřního paláce.

Na oslavu jara byly pozvány tisíce lidí. Lidé se veselili pod bedlivým dozorem královského vojska. Někteří tančili při západu slunce, jiní se shlukli kolem hodovních stolů, popíjeli víno a ochutnávali lahůdky, na kterých si dali kuchaři pod vedením Cama obzvláště záležet. Celeste, Rosina nejlepší kamarádka, už si stačila přidat hned dvakrát. Na stolech byly křupavé bramborové krokety, rožněné jehněčí kousky, fíky s kozím sýrem a medem, dortíky s hruškami a mandlemi, kořeněný mrkvový koláč a čokoládové hvězdičky.

Královny stály stranou a přihlížely, jak se jejich království baví. Rose se při pohledu na Shena tančícího s babičkou Lu neubránila smíchu. Stařičká čarodějka se zajíkala smíchem, když se s ní Shen divoce zatočil. Z Království slunce to sem byl kus cesty, ale nově korunovaný král si nehodlal nechat toto vzácné pozvání od eanských panovnic ujít.

Do jedné z nich byl koneckonců víc než beznadějně zamilovaný.

Wren pohlédla úkosem na Rose. „To si s ním ani nezatančíš?“ zeptala se. Upřímně se tím bavila, jak si její sestra a její nejlepší kamarád, kterého znala odmalička, projevují náklonnost.

Rose se plaše usmála. „Když mě požádá.“

„Proč ho nepožádáš ty?“

Rose svraštila nos. „Protože já jsem za odměnu, Wren.“

„Celý večer z tebe nespustil oči,“ zdůraznila Wren. „Možná je nervózní.“

„Ještě jsem neviděla, aby byl Shen Lo z něčeho nervózní,“ namítla Rose, ale její hlas změkl. „I když musím uznat, že mi to dnes vážně sekne.“

Nad loukou zavál studený vítr. Hladina jezera se zčeřila. Wren se při pohledu na svůj odraz ve vodě zamračila.

„Přestaň se v té vodě tak zálibně zhlížet,“ pokárala ji Rose. „Marnivost královně nesluší.“

Wren si odfrkla. „Říkáš ty, která se prohlížíš v zrcadle od rána do večera.“

„Ano, ale nikdy ne na veřejnosti. Aspoň ne tak zjevně.“

Wren nevěděla, jak jí má říct, že se pohledem na sebe nijak nekochá. Když spatřila svůj odraz na hladině, přísahala by, že uviděla Unu. Sestry o své dávné příbuzné ‒ která se skrývala v gevranské divočině, než znovu nabere sílu ‒ nemluvily, ale Wren s každým dnem cítila, jak světlo v jejích očích pohasíná a usazuje se v nich Una. V jejím nitru přetrvávala zvláštní prázdnota, která jí připomínala, čeho všeho se při krvavém zaklínadlu musela vzdát: svého daru léčit a s ním i klidu mysli.

Nic z toho sestře neřekla.

Nevěděla jak.

„Připravená?“ zeptala se jí Rose a vzala ji za ruku. „Je čas na naše vystoupení.“

Wren odtrhla pohled od jezera. „Připravená.“

Rose mávla na minstrely. Hudba utichla. Shen Lo přestal tančit a s úsměvem se obrátil ke královnám. Lidé postupně zpozorněli a s dychtivým očekáváním hleděli na své panovnice. I vítr se utišil, jako by naslouchal.

Na břehu jezera se teď rozzářily lucerny a zalily Wren a Rose svým měkkým světlem.

„Vítejte na slavnosti!“ zvolala Rose. „Je nám ctí oslavit s vámi konec dlouhé zimy a přivítat jaro! Tento čas je časem nových požehnání. Proto jej oslavme libou hudbou, lahodným jídlem a samozřejmě magií!“

Dav zajásal.

Rose dala Wren znamení.

Wren zvedla volnou ruku a soustředila se na vichrnou magii. Kromě zaklínačství, které jí bylo vlastní, se se schopností přivolat bouři sžívala nejsnáze. Vnímala ji jako Banbin odkaz. Babička už sice nežila, ale Wren ji dál nosila v srdci. Kdykoli pohlédla na svůj stříbrný pramen vlasů, vzpomněla si na ni, kdykoli použila magii větru, ucítila její sílu, a v burácení bouře i v utichajícím hřmění slýchala její hlas.

S pomocí větru, který nyní měla pod kontrolou, Wren vyzdvihla hladinu jezera do výše. Z mohutného proudu vody se utvořil bouřkový mrak. Wren soustředěně vydechla a přemístila jej přímo nad jezero. V jejích žilách tepala mocná síla, v čelistech jí praštělo.

„Dnes večer dáme sbohem strachu a neshodám, které nás v minulosti tížily!“ zvolala Rose. „Zapomeneme na válku i krveprolití!“

Wren uvolnila bouři ze své moci. Ve stejném okamžiku zvedla Rose ruku a rozčísla mrak na dvě poloviny. Strhl se ohlušující potlesk. Nad davem se blýsklo a lidé jásali. Hladinu jezera zkropily přívaly deště podobající se vodopádu. Potom, jako když utne, povodeň ustala a vyčasilo se.

Wreniným tělem projela ochromující bolest. Zatnula zuby a přiměla se k úsměvu, ale ruce se jí třásly a cítila, že se jí podlamují kolena.

„Dnes večer otevíráme náruč příslibům budoucnosti!“ pokračovala Rose jasným, zvonivým hlasem, na rtech sebejistý úsměv. „Vítáme nový život. Nový růst. Novou naději!“

Stiskla sestře ruku. Byl čas provést jejich kouzlo. Sestry poklekly a nabraly do hrsti písčitý jíl z břehu jezera. Čerstvá zemina Wren posílila. Jestli si Rose její náhlé slabosti všimla, nedala to na sobě znát.

Královny začaly odříkávat zaklínadlo, které ve večerním tichu připomnělo píseň.

„Ze země v prach, ohně zář plane, vítáme jaro u nás v Eaně!“

Tak jak to cvičily celý týden, nyní Wren a Rose hodily písek do větru a vykouzlily vznešený dub tvořený plameny.Vznášel se nad hladinou jezera jako obrovská planoucí socha. Obecenstvo se jim odvděčilo bouřlivým potleskem.

„Bratři a sestry, zahoďte ostych a připojte se k nám!“ zvolala Rose. „Ti, kteří nevládnete magií, převezměte svíci od obsluhy a pozvedněte ji k obloze, ke světlu, které jsme zažehly! Čarodějové, propůjčte našemu kouzlu svou magii! Nechť tento symbolický Strom světla obdaří naši starobylou zemi novým požehnáním!“

Břehy jezera ozářily nesčetné plamínky svící. Čarodějové poklekli, aby nabrali písek do hrsti a vyřkli svá vlastní zaklínadla. Ohnivý strom vzplanul ještě jasněji a po chvíli osvětlil celé jezero. Jeho větve vybíhaly k nebi jako k nové naději. Jantarové světlo zalilo vše kolem svým zlatem. Strom světla, symbol svátku jara, zářil jasněji než zapadající slunce.

Všichni vzhlíželi k jeho koruně a žasli nad mocným kouzlem.

Rosin zvonivý smích připomínal líbeznou píseň jara. „Ach, Wren, není to překrásné?“

Při pohledu na nádherný strom začala Wren slzet a nechala se unést slastnou nadějí, kterou považovala za dávno ztracenou.

Vtom ucítila kouř. Šířil se od paty stromu a se syčením polykal plameny.

„Ne!“ zděsila se Rose. Hlas měla tlumený, ale zřetelně ustrašený. „Co se děje?“

Wren zkřivila tvář. Její paží znovu projela pronikavá bolest. Svěsila ruku a magii v sobě potlačila, ale bylo pozdě. Kouzlo se vymklo její kontrole. Dým houstl a černal. Plazil se po větvích do koruny stromu, dokud nepohltil poslední plamen. Potom se zlověstně rozprostřel nad celým jezerem a mračnem dusivého popela zhasil všechny svíce.

Na břehu zavládla tma a lidé propukli ve zděšený křik.

„Wren! Něco je špatně!“ sykla Rose a popadla sestru za ruku.

Než se Wren zmohla na slovo, vzduch protnul strašlivý smích. Jeho ozvěna k nim doléhala ze všech stran, jako by se živila načernalým dýmem. Wren ztuhla. Najednou věděla, co je špatně ‒ nebo spíš kdo. Byla tu Una. Wren pustila Rosinu ruku a utekla pryč.

KAPITOLA 4

Rose

Rose nesnášela strach. Musela se s ním vypořádávat celé dětství. Naučit se jej snášet, snažit se jej potlačovat. Slíbila si, že až se stane královnou, už se nikdy bát nebude.

Teď stála na břehu jezera Carranam, hustý dým ji štípal do očí, dusil ji, v uších jí zněly výkřiky vyděšených lidí a její sestra někam beze slova zmizela. Rose dostala opravdový strach.

Ochromil ji tak, že si připadala jako zamrzlá v kusu ledu. Ale Rose uměla svému strachu čelit. Nepoddala se mu předtím a nehodlala se mu poddat ani teď. Už nebyla vystrašeným dítětem ani naivní princeznou, loutkou ovládanou cizí ziskuchtivostí. Byla královnou. Čarodějkou. Vůdkyní.

A něco, nebo někdo, ohrožovalo její lid. Její sestru. Její oslavu!

To tedy nehodlala strpět. Rosinu hrůzu vystřídal horký, oprávněný hněv. Neohroženě vykročila do tmy, aby převzala kontrolu nad situací. Ovšem ze všeho nejdřív se musela vypořádat s tím zatraceným kouřem. Neviděla na krok. Netušila, kam Wren, která ještě před okamžikem stála vedle ní, zničehonic zmizela.

„Wren, kde jsi?“ sykla.

Žádná odpověď. Rose zaplašila rostoucí obavy a soustředila se na daný úkol. Jedno po druhém, nabádala se. Tak se to musí. Nejdřív rozptýlí dým, potom utiší poddané a pak… najde Wren. A pokusí se ji nepřizabít.

Ovládání větrů a bouří bylo pro Rose největší kouzelnický oříšek. Nespoutanost tohoto živlu ji vyváděla z míry, ale přesto se pokusila soustředit právě na tuto svou magickou schopnost. Hledala větrný závan, který by mohla podvolit své vůli. Tamhle. Zachytila nepatrný vzdušný proud, který proměnila v nápor větru a kouř nad jezerem jím rozehnala.

Tma prořídla. Rose kolem sebe matně rozeznávala ustrašené tváře, které k ní obracely tázavý pohled. Lidé se svícemi v rukou nevěděli, co s nimi dělat. Většinu jich zhasil dým a ty zbylé se jen nesměle mihotaly. Čarodějové čekali na instrukce od královny.

Po Wren jako by se slehla zem.

Je v pořádku, utěšovala se Rose a nasadila svůj večírkový úsměv. Všechno je v pořádku.

Ale potřebovala, aby jí někdo pomohl.

Zachytila Rowenin pohled a zoufale doufala, že její němou prosbu pochopí. Rowena byla nejschopnější vichr, jakého znala. A to, že královnu Rose zrovna neměla v lásce, jí nemohlo zatemnit rozum natolik, aby jí nepomohla rozptýlit hustý dým.

Rowena kývla hlavou a napřímila se. V příštím okamžiku se zvedl ostrý vítr a rozfoukal zbylý kouř po jezeře. Rose se rozpřáhla, jako by kouzlo prováděla ona. „Nehledě na to, v jaké temnotě se ocitneme, společnými silami ji rozptýlíme!“ zvolala burcujícím hlasem. „A naše ohně vzplanou jasněji než kdy předtím!“

Rose si byla téměř jistá, že se Tilda nedaleko ní posměšně chichotá, ale udržela úsměv a obřadně sklonila hlavu. Přemýšlela, jak docílit toho, aby slavnost neskončila fiaskem, ale došly jí nápady. Několikrát bezmyšlenkovitě tleskla.

„A nyní nastal čas… na květinový rituál! Každý ať si utrhne květinu a…“ Bezradně se odmlčela. Potom se ladně zatočila v zoufalé snaze vymyslet něco, čím by hosty rozptýlila. „A vplete si ji do vlasů! Ano, slyšíte dobře. Je totiž známo, že květina z břehů jezera Carranam přináší lásku a štěstí!“ Rose předstírala smích. „A to všichni potřebujeme!“

Nastalo rozpačité ticho. Naštěstí Tilda, která byla ráda středem pozornosti, nadšeně vypískla. „Dám si leknín na hlavu místo klobouku!“ vykřikla. „Budu leknínové dítě Štěstěny!“ Na ta slova se dali všichni do smíchu a k Rosině nesmírné úlevě lidé začali trhat květiny.

Rose se rozzářila. „Jakmile se ozdobíte květinou, jste zváni k hodovním stolům a slavnostnímu přípitku!“ Tiše doufala, že kuchařům ještě zbylo nějaké eso v rukávu. „Hudbo, hraj! A všichni, kdo najdou svou květinu, do kola!“

Jakmile se pozornost hostů obrátila ke květinám, Rose se otočila a doslova vrazila do osoby stojící za ní. Ztratila rovnováhu a zapotácela se.

Zadržely ji silné ruce. Sálalo z nich teplo a byly jí dobře známé.

Rose se na krátkou chvíli podvolila jejich objetí. Nadechla se Shenovy opojné vůně, vychutnala blízkost jeho těla, kterým se k ní tiskl. Potom od něj ustoupila. Nechtěla budit dojem slabé panovnice, která nedokáže stát na vlastních nohou, ačkoli si v danou chvíli nepřála nic jiného než odkrást se do ústraní a znovu se ztratit v bezpečí jeho hřejivé náruče.

„Květinový rituál?“ Shen pobaveně zvedl tmavé obočí. „Jak to, že jsem o něm nikdy neslyšel?“

„Je na čase položit základy novým tradicím,“ odpověděla vážně Rose, ale koutky úst jí nadzvedl úsměv. Přestože se slavnost zdaleka nevyvíjela podle plánu, Shen Lo jí hned zlepšil náladu.

Jeho tvář vzápětí zvážněla. „Co se stalo?“

Než mohla Rose odpovědět, přihnala se k nim Rowena, která všechny, kdo jí stáli v cestě, nemilosrdně odstrkovala stranou. „Krucinál, Valhartová, co to mělo bejt? Mělas štěstí, že jsem byla po ruce.“

Rose ji syknutím umlčela. „Mluv tiše!“

Rowena pokračovala, jako by ji neslyšela. „A kde je Wren? Ta by ten čmoud odfoukla raz dva.“

Rose se přes zatnuté zuby usmála. Měšťané stojící opodál natahovali uši, aby zachytili útržky jejich rozhovoru. „Roweno, tamhle u těch stromů jsem viděla půvabné modré zvonky. V tvých vlasech by byly přímo okouzlující. Půjdeme je natrhat společně?“ Zavěsila se do ní. Rowena se škaredila a koulela očima, ale nechala se odvést dál od hlučícího davu.

Shen se držel několik kroků za nimi.

„Takže?“ pobídla Rowena královnu. „Kam se Wren vypařila?“

„Nevím. Zmizela, hned jak se ten kouř objevil.“

Rowena na ni hleděla s otevřenými ústy. „A ty jseš samej úsměv a děláš jakoby nic? Jako by ten černej kouř patřil k vašemu malýmu vystoupení?“

„A co bych podle tebe měla dělat?“ opáčila Rose. „Vyvolat paniku? Všechny vyděsit? Ne. Udělala jsem to, co bylo nutné.“

Rowena na ni zlostně přimhouřila oči. Rose věděla, že se jí to nezdá. Opět ucítila, jak se zvedá vítr. „Takže všechny pošleš natrhat nějaký pitomý kytky? K čemu to je?“

„Je to lepší než jim říct, že nemám nejmenší ponětí, co se právě stalo, a už vůbec netuším, kam se poděla Wren!“ Rose zareagovala emotivněji, než měla v úmyslu. Když slyšela ve svém hlase tón hraničící s panikou, škubla sebou. Přiměla se k hlubokému, pomalému nádechu a výdechu. „To zaklínadlo bylo asi složité. Nejspíš se nám nepovedlo… nebo… něco v tom smyslu.“

Rowena si s pohrdáním odfrkla „Takhle magie nefunguje. Kdybys byla opravdická čarodějka, věděla bys, o čem mluvím.“

„Co tím naznačuješ?“ S Rose zacloumal hněv. „To, že jsem nevyrostla v Ortě, ještě neznamená, že nejsem čarodějka.“

Shen Lo se za nimi tlumeně zasmál. „Nikdy bych nemyslel, že tě jednou uslyším takhle vehementně hájit svá čarodějnická práva!“

„Tohle nikam nevede.“ Rose si promnula spánky. „Můžeme se prosím soustředit na to, jak najdeme Wren?“ V tom okamžiku stoupla na něco tvrdého. Sklopila oči a spatřila kovový předmět, který se v přítmí slabě leskl. „Wrenina koruna!“ Rose se sehnula a zvedla ji ze země. „Musí být někde poblíž.“

Shen strnul. Pronikavým zrakem pátral ve stínech mezi stromy. „Je někde v lese.“

Rose se ulevilo. Chvíli myslela na nejhorší: že její sestru něco nebo někdo pod rouškou dýmu unesl. Nadzvedla si sukně a vkročila do lesa. Když postřehla, že Rowena zamířila za ní, zastavila se. „Teď si vzpomínám, že ty zvonky rostou na opačné straně,“ řekla kousavě. „U jezera.“

Rowena pochopila, co jí naznačuje, a nevraživě na ni pohlédla. „Strč si svoje zvonky za klobouk, Valhartová. Jdu najít Tildu. Mohla by se kvůli tvým stupidním leknínům utopit.“ Otočila se na patě a pohrozila jí prstem. „Koukej se o Wren postarat. Nemá ve zvyku zmizet jako pára nad hrncem.“

„Ovšem,“ odpověděla Rose úsečně, ačkoli věděla, že její sestra přesně tohle ve zvyku má.

KAPITOLA 5

Wren

Wren se prodírala dýmem a každou chvílí zakopla. Snažila se před Uniným smíchem utéct, ale stále jí skřípal v uších. Nevěděla, co ji děsí víc ‒ jestli to, že je Una u jezera, nebo že její smích, který ji trýzní, ostatní neslyší.

Zatímco běžela, lidé do ní strkali a k jejich panickému chóru přibývaly další výkřiky. Wren se neodvážila zastavit. Co nevidět se kouř rozptýlí a nechtěla, aby lidé viděli svou královnu takovou, jaká skutečně je. Slabou. Vyděšenou. Poskvrněnou temnou magií, která byla všem zapovězena.

Nemohla dopustit, aby ji v tomto stavu spatřili. Nemohla dopustit, aby ji takhle uviděla Rose.

V dálce před ní se zavlnily v dýmu starobylé stromy obklopující břehy jezera Carranam. Zamířila k nim. Bylo jí čím dál hůř. Strhla si korunu z hlavy a odhodila ji do vysoké trávy, aby si aspoň trochu ulevila. Nepomohlo to. Magie se v ní svíjela a kroutila jako zraněné zvíře.

Jakmile doběhla na kraj lesa, opřela se rukou o nejbližší strom. Kůra pod její dlaní byla hrubá, uzemnila ji.

Dýchej, přikazovala si v duchu.

Ten pocit přejde.

Nebylo to koneckonců poprvé, co se její magická síla takto roznítila. S jejími neobvyklými projevy se Wren potýkala už tři měsíce. Ani ten děsivý smích, který ji rval na kusy, neslyšela poprvé. Často se jí o Uně zdávalo. Kráčela v Gevře po zasněžených hřbetech hor a se zuby zbrocenými krví se na ni usmívala. I po probuzení jí zněl její výsměšný smích v uších.

Vybrala sis temnotu, holubičko.

A už v ní musíš zůstat.

Wren se odpotácela ke stromu opodál a potom k dalšímu. Hlouběji do lesa. Potom se temný kouř rozptýlil. Křik ustal. Odněkud z dálky k ní dolehl Rosin hlas. Wren vydechla úlevou. Její sestra měla situaci pod kontrolou. Těšila lid svými pečlivě volenými slovy a opatrným smíchem. Wren v duchu poděkovala hvězdám ‒ jako už mnohokrát předtím. Rose byla královna, kterou si jejich země skutečně zasloužila. Zato Wren se od návratu z Gevry potácela na hraně. Nejenže neuměla dostát svým povinnostem, ale ztrácela se i sobě samé.

Smích v její hlavě začal po nějaké době slábnout. Wren si zvolna uvědomovala své okolí. Vnímala temný les kolem sebe i noční zpěv slavíka ve větvích nad hlavou.

Znovu se ozvala palčivá bolest v zápěstí. Jako by měla jizvu v jednom ohni. Jako by jí dobytkář vypálil na ruku cejch a ten jí teď žhnul v živém mase.

Předklonila se a vyzvracela se na lesní hlínu. Spalující žár však ani potom nezmizel.

„Ksakru s tím.“

Vyhrnula si rukáv a upřela pohled na vykrojenou stříbrnou jizvu. V měsíčním světle tlumeném korunami stromů slabě sálala a kůže okolo ní celá zčervenala.

Wren znovu zaklela. Jizva ji bolela už předtím, ale ještě nikdy jí nepůsobila taková muka. Nabrala hlínu do hrsti a jizvu si s ní potřela. Zvedl se jí žaludek a znovu se pozvracela.

Doplazila se k nejbližšímu stromu a přitiskla čelo k jeho kmeni.

Pomoz mi, Eano, první čarodějko!

Ať tahle hrůza skončí.

Wren nevěděla, kolik už uplynulo času, zatímco klečela u stromu, ani kolikrát se musela nadechnout, než se sžíravá bolest v zápěstí zmírnila, ale po nějaké době nedaleko ní zašumělo listí a ticho lesa přerušil důvěrně známý hlas.

„Wren? Co je ti?“ Mezi stromy se rychle a nehlučně jako vítr mihnul Shen Lo. Vzápětí zapraskala větvička a Wren pochopila, že s sebou přivedl i Rose.

„Wren! Hvězdy na nebi, tady jsi! Bála jsem se…“ Rose se roztřásl hlas. Ukázala jí korunu, kterou našla pohozenou v trávě. Jakmile zjistila, že Wren není v ohrožení života, její obavy vystřídal hněv. „Co tady proboha děláš? Nechala jsi mě na všechno samotnou!“

„Promiň,“ omluvila se Wren a s obtížemi vstala. „Potřebovala jsem… minutku.“

Rose na ni se založenýma rukama zlostně hleděla. „A já zase potřebovala tebe. Jenže jsi někam zmizela. Už zase!“

Wren věděla, že Rose jí pořád zazlívá, jak se před několika měsíci uprostřed noci vydala do Gevry ‒ a to znala sotva polovinu toho, co se tam ve skutečnosti odehrálo.

„Je jí zle,“ zastal se jí Shen a přistoupil k Wren. V očích měl obavy. „Nevypadáš dobře.“

„Nic mi není.“ Wren zalitovala, že nemá rozpuštěné vlasy. Neměla se za co schovat. Shen na ni hleděl tím svým otravným způsobem, kdy se cítila jako pod drobnohledem. „Přejedla jsem se těch zákusků. Byly samá šlehačka.“

Rose svraštila nos. „Říkala jsem ti, že sedm je trochu moc.“

Wren předstírala smích. „Babička vždycky tvrdila, že mám velké oči.“

Shen se nepřestával mračit. Wren ho chtěla odehnat a říct mu, ať už jí dá pokoj. Strkal nos, do čeho neměl, a ničemu nepomáhalo ani to, že jako její nejlepší přítel ji znal ze všech nejlépe. Poznal, kdy lže a kdy mluví pravdu.

A teď lhala.

„Co na to lidi?“ změnila téma Wren. „Podařilo se ti je uklidnit?“

„Až potom, co se zvedl kouř,“ odpověděla Rose s povzdechem. „Musela jsem poprosit Rowenu, aby mi pomohla. Víš, že magii větru ještě úplně neovládám.“ Wren v jejím hlase rozpoznala výčitku. Kdyby tam byla, mohla sestře s tím dýmem pomoct ona. „Ale poradily jsme si.“

„Fajn,“ řekla Wren a dál před Shenem uhýbala očima.

Rose zamračeně pokračovala. „To zaklínadlo se nám nějak vymklo z rukou. Dělalo si, co chtělo.“

„Přesně,“ souhlasila Wren a snažila se, aby její hlas nezněl provinile.

„Ale byla to nádhera, že?“ dodala Rose a nejistě se usmála. „Aspoň ze začátku.“

„Byla,“ přitakala Wren. Ještěže v tomhle sestře nemusela lhát.

Z Rose zvolna opadával hněv, zato Shen se tvářil čím dál podezřívavěji. „Ale, ale,“ zamručel, když si všiml Wreniny jizvy. Wren si chvatně shrnula rukáv, ale bylo pozdě. Shen otevřel ústa.

„Mlč!“ sykla Wren. „Teď ne.“

„Wren,“ řekl Shen přísně.

„Co je?“ chtěla vědět Rose a popošla blíž.

Wren popadla Shena za ramena a otočila ho. „Slyšíte to?“ Ukázala k jezeru. „Už zase vyhrávají. Tuhle písničku miluješ, Rose. Škoda že si nemáš s kým zatančit.“

Shen ji probodl očima. „Vím, o co se snažíš.“

Rose si jeho rozmrzelosti všimla a vyložila si ji po svém. Rozpačitě se začervenala. „O taneční partnery nemám nouzi, nemusíš se bát.“ Nadzvedla sukně a na místě se obrátila. „Když mě omluvíš, aspoň jedna z nás by se měla na slavnost vrátit.“

Se šustěním sukní nakvašeně odkráčela.

„Rose! Počkej!“ rozběhl se za ní Shen, ale ještě se za Wren ohlédl. Wren ten pohled dobře znala.

Neskončili jsme, Greenrocková!

Ne, pomyslela si a zapnula si knoflík na rukávu. Ještě jsme rozhodně neskončili. Protože dostat se z téhle šlamastyky nebude jen tak.

Ale s tím si teď Wren nemohla lámat hlavu.

Teď musela jít tančit a přivítat jaro podle zvyklostí.

KAPITOLA 6

Rose

Slavnost trvala dlouho do noci.

Rose svou sestru úzkostlivě střežila, aby znovu někam nepláchla. Zdálo se, že Wreniny záhadné potíže ustoupily a byla odhodlána vychutnat si slavnostní večer plnými doušky. A přesně to od ní Rose potřebovala ‒ úsměv na tváři a odhodlání v srdci.

Přestože se Rose nedokázala zbavit strachu, který do ní vstoupil, když jejich symbolický strom jara shořel na prach, a který se ještě umocnil, když potom Wren zmizela, uvědomovala si, jak je pro ně ten večer důležitý. Jako královny nemohly dát najevo strach. Proto Rose sebrala sílu a po vzoru své sestry se rozhodla vzdát čest starobylému jarnímu obyčeji.

Společně s Wren tančily a tančily, až se Rose motala hlava a samým smíchem si zakopávala o nohy. Ale Wren nepolevila. Prázdné číše od ovocného vína ihned měnila za plné, ačkoli ji Rose varovala, že s takovou se své nevolnosti nezbaví. Wren se navíc s chutí připojila k Celeste a Shenovi, kteří hodovali u stolu s dezerty, a dopřála si další čokoládové dortíky. Potom se pustila do tance s čaroději z Orthy. Točila se dokola s jedním a hned zase s druhým a oči jí zářily stále víc, až se zdálo, že v nich planou louče.

Rose sledovala, jak na ni čarodějové obdivně hledí, a napadlo ji, jestli i na ni budou někdy pohlížet s takovou láskou, nebo jestli pro ně bude Wren už navždy jedinou pravou královnou. Panovnicí, kterou odjakživa hodlali dosadit na eanský trůn.

Ne. Rose tu myšlenku zapudila. Ona a Wren měly vládnout společně. V hloubi duše cítila, že to tak má být. A po bitvě o Jitřní palác doufala, že to tak vnímají i ostatní čarodějové. Koneckonců společnými silami odvrátili útok povstaleckých Šípů, který ohrozil nejen samotnou existenci Jitřního paláce, ale i stabilitu celé země. Rose doufala, že na to lidé jen tak nezapomenou.

A přesto v ní klíčil pocit podobající se závisti, když viděla, s jakým šarmem dokáže Wren všechny okouzlit, s jakou lehkostí konverzuje s hloučkem švadlen z Eshlinnu, jak snadno umí přimět nového kapitána královských stráží k tanci.

Bylo to s podivem, ale kolem ohně si s ní zakřepčil i Chapman, škrobený správce paláce. Rose byla vděčná, že tento oheň už se v požár neproměnil. Další zvraty by za jeden večer nezvládla.

Nadechla se na uklidněnou a obdivně pohlédla na sestru. Dnes večer nepotřebovala žádná kouzla, kterými by oslnila. Když se Wren usmála, skutečně usmála, jako kdyby se dotyčnému chystala sdělit velkolepé tajemství nebo ho toužila zlákat ke vzrušujícímu dobrodružství.

Rose věděla, že i ona je ve své způsobilosti a praktičnosti okouzlující. Celý život se ostatně ve svých půvabech zdokonalovala. Srdečnost a laskavost ke svému lidu nepředstírala. Ale Wren, vždy tak nepoddajná a prudká, hořela jako pochodeň, která k sobě vábila všechny bez rozdílu.

Dokonce pro ni roztálo ledové srdce přinejmenším jednoho Gevrana.

Podrobnosti toho, co se mezi ní a kapitánem Torem Iversenem v Grinstadu odehrálo, Rose neznala. Zatímco si ji Wren nelítostně dobírala kvůli Shenovi, sama při sebemenší zmínce o pohledném vojákovi brala do zaječích a Rose z ní nedokázala dostat kloudné slovo.

Wren zamykalo ústa úplně všechno, co nějak souviselo s Gevrou.

Jen ve vlasech jí zůstal stříbrný pramen. Odrážel se v něm její zármutek nad ztrátou milované Banby. A tak byla Rose navzdory žárlivosti i pocitu nejistoty ráda, že se Wren dobře baví, i kdyby mělo jít jen o jeden večer.

Když královny odjížděly od jezera Carranam, bylo dávno po půlnoci. Jakmile se usadily do pohodlného kočáru, Wren skopla z nohou zablácené střevíce a zazívala. „Docela se to povedlo, co myslíš?“

„Nakonec ano,“ souhlasila Rose. Při pohledu na sestřiny boty svraštila čelo. „Pěkně jsi to tam rozhýbala!“

„To sis přála, ne? Pořádnou veselici. Hodit starosti za hlavu a užít si večer.“ Poslední slabiky už Wren protahovala a znovu zívla. Potom si položila hlavu na Rosino rameno. „Vzbuď mě, až tam budeme.“

Zpátky v paláci, když už její sestra tvrdě spala, přemohl Rose neklid. Přecházela po místnosti, stále ještě ve slavnostních šatech. Čpěly kouřem a spodní lem byl natržený, ale Rose nebyla s to se převléknout. I proto, že jí byla zima. U jezera do ní vstoupil podivný chlad, kterého se nedokázala zbavit.

Toužila po horké koupeli. Ano, to bylo ono. Horká lázeň ji vzpruží jako vždy.

Zatímco čekala, až služebné nanosí vodu, přemýšlela nad hnijícím ovocem v sadu. Zvláštní, že si na něj vzpomněla právě teď. Wren se o tom ještě nezmínila. A to proto, že její úvaha byla trošku přitažená za vlasy. Na budoucnost celého království přece nemohla usuzovat ze dvou shnilých švestek. Všechno bylo v pořádku. Dnes večer se s Wren dostaly do komplikované situace, ale nakonec všechno dobře dopadlo. Rose se utvrzovala v přesvědčení, že se neděje nic mimořádného, a odmítala si dělat obavy.

Odmítala nahlédnout pod pokličku svého neopodstatněného strachu.

Když přišly komorné se džbány horké vody, Rose si uvědomila, že jí schází ještě něco. „Florence, mohla bys mi přinést šálek horké čokolády? Je mi pořád zima.“

Služebná přikývla. „Ovšem, Vaše Veličenstvo. Přejete si ještě něco jiného?“

„Děkuji, to je všechno.“

Florence znovu kývla a rychlými krůčky se vzdálila. Rose zatím v koupelně rozsvítila kolem vany s podnožkami ve tvaru ptačích pařátů kruh věčných plamínků. Potom odměřila štědrou dávku jasmínového mýdla. Načechraná pěna vystoupila až k okraji vany.

Svlékla si šaty a s požitkem vstoupila do horké lázně, která byla hotový balzám pro tělo i duši. Ach, ta opojná vůně! Na rozdíl od pachu kouře, který k Rose u jezera přilnul jako druhá kůže, působila přímo božsky.

Rose se s úsměvem položila do vody a opřela si hlavu o okraj vany. Slyšela, jak jí v uších praskají voňavé bublinky mýdla. S koupelí se vynořila vzpomínka na poušť, Shena a vřídlo, které společně objevili. Vzpomínka, kterou si Rose uměla vždy vychutnat.

Blaženě vzdychla a ponořila se hlouběji do pěny. Ano, tu horkou koupel potřebovala jako sůl. Zítra se probudí svěží a plná síly do dalšího náročného dne. Cítila se tak uvolněně, že začala pochybovat o tom, jestli má smysl z vody vylézat…

Zavřela oči a…

Ozvalo se zaklepání na dveře.

„Dále!“ řekla Rose. Dveře ložnice zavrzaly. „Už jsem ve vaně. Nech mi tu horkou čokoládu na nočním stolku!“

V příštím okamžiku se dveře komnaty opět zavřely.

„Horká čokoláda došla.“

Sotva Rose uslyšela známý hlas, prudce otevřela oči.

O veřeje koupelnových dveří se opíral Shen Lo. Byl stále ve slavnostním a na tváři mu hrál šibalský úsměv.

„Shene! Jsem ve vaně!“ Rose se co nejvíc ponořila a opatrně vyhlédla zpoza pěny.

„Slyšel jsem,“ řekl tlumeně. „Proč myslíš, že jsem přišel?“

Se silnými čelistmi a výraznými lícními kostmi vyhlížel v mihotavém světle jako socha z kamene. Rose při pohledu na něj užasle vzdychla. Shen jí její oněmělý pohled oplatil. Oči mu potemněly žádostivostí.

Rose měla pocit, že se jí nedostává vzduchu.

Proboha, Rose. Vzpamatuj se!

Stejně měla na Shena vztek, i když se na něj nemohla vynadívat.

Rozpačitě si odkašlala. „Co děláš v tuto hodinu v mé ložnici? Že tě něco takového vůbec napadlo! Poněkud troufalé, nemyslíš? Na slavnosti jsi o mě nezavadil pohledem, natož aby tě napadlo vyzvat mě k tanci.“

„Já s tebou chtěl tančit,“ odpověděl zaraženě. „To ty ses mi vyhýbala.“

„Zcela jistě ne!“ Zamračila se na něj. „Musela jsem řešit důležité věci.“

Povytáhl tmavé obočí. „Opravdu jsi nutně potřebovala vědět, na jaké návnady loví rybáři v zálivu?“

Rose nedokázala skrýt své pobavení. „Poslouchat cizí rozhovory je neslušné.“

„Moje specialita,“ opáčil Shen bez náznaku omluvy.

„A ano,“ pokračovala Rose, „královna se musí o takové věci zajímat.“ Když pochopila, že se Shen baví na její účet, povzdechla si. „Dobře. Vyhýbala jsem se ti. Ale jenom proto, že jsi mě dostal do trapné situace. Proč jsi mě nepožádal o tanec?“

„Čekal jsem, že mi dáš znamení. Významně se na mě podíváš. Svůdně mrkneš.“ Zamrkal na ni, aby jí to předvedl. „Tak těžké to přece není.“

Rose po něm zatoužila chrstnout pěnu.

„Ale tys vedla…“ rozhodil rukama. „… ty své řeči. O návnadách na ryby a jiných vznešenostech. Nechtěl jsem tě rozptylovat.“

„Jsi pěkně domýšlivý!“ dopálila se Rose. „Tvá přítomnost mě nerozptyluje. A už vůbec neodvádí mou pozornost od… povinností.“

„Opravdu?“ zeptal se a přistoupil k ní blíž.

Rose poskočilo srdce. „Buď si jistý,“ vydechla.

Další krok. „To zní jako výzva.“ Už byl blízko. Tak blízko, že kdyby Rose chtěla, mohla se ho dotknout.

Sehnul se k ní. Rose uvízl dech v hrdle. Shen ji zlehka pohladil po spánku. „Pořád máš ve vlasech tu kytku.“ Opatrně jí vymotal sedmikrásku z vlasů.

„A kde je tvoje jarní květina, Shene Lo?“ zeptala se šeptem. „Chceš, aby se ti vyhýbalo štěstí?“

Zasmál se. Jeho tichý smích byl plný příslibů. „Musíš se ptát? To ty jsi moje květina, Rose.“ Sklonil se až k ní. Palcem jí přejel po bradě, potom po spodním rtu. „Ty jsi moje štěstí.“

Rose se k němu zvedla, aby je nedělila žádná vzdálenost. Pěna ve vaně se rozptýlila a Shenovi zčervenaly tváře ohromením. Najednou neměl slov. Rose se usmála a ovinula mu ruce kolem krku. Na tom, co se na královnu sluší a patří, už jí nezáleželo.

„Pořád se na tebe velmi, velmi zlobím,“ zašeptala mu do rtů. „Budeš se muset hodně snažit, aby sis mě udobřil.“

Shen zasténal a poddal se jejím rtům. Potom polibek prohloubil. Vsunul jí ruku do vlasů a slastně v nich uvízl.

Rose ho přitáhla k sobě ještě blíž. Přes okraje vany vystříkla voda a vydatně Shena pokropila.

„Ach ne!“ Rose se odtáhla. „Tvoje oblečení!“

„Uschne,“ řekl Shen a vyžádal si další polibek.

„Raději…“ Rose se s bušícím srdcem snažila formulovat to, co si myslela, po čem tak zoufale toužila. „… bys ho… měl nechat proschnout hned.“

Shen překvapeně zamrkal. „Královno Rose, naznačujete mi, abych se svlékl?“

Rose se začervenala. „Ta košile je z jemného lnu a… byla by škoda, kdyby přišla k újmě.“

Shen byl vmžiku na nohou. Sotva si přetáhl košili přes hlavu, na dveře komnaty někdo zaklepal. Hned potom se k Rosině zděšení dveře otevřely.

„Vaše Výsosti?“ ohlásila se Florence. „Nesu vám tu čokoládu.“

Shen ztuhl, ale v očích mu tančily pobavené plamínky.

„Děkuji, Florence!“ řekla Rose přiškrceně. „Nech mi ji u postele, prosím! Na nočním stolku!“

„Jak si přejete,“ odpověděla služebná. Bylo slyšet, jak pokládá hrnek. „Budete si přát ještě něco, Vaše Veličenstvo?“

„Ne! Ne! To je všechno! Děkuji!“

Dveře se zavřely. Rose vydechla úlevou. Ponořila se zpátky do vody, která mezitím citelně vychladla.

„To nebylo nejlepší načasování,“ konstatovala a sfoukla si bublinu ze špičky nosu. „Dal by sis… trochu horké čokolády?“

Shen už se k jejímu zklamání soukal zpátky do košile. „Zní to zajímavě, ale měl bych jít. Jen jsem se s tebou chtěl před odjezdem rozloučit.“

„Rozloučit?“ Rose svraštila čelo. „Uprostřed noci?“

„V noci se cestuje pouští nejlíp.“

„Vždyť jsi teď přijel,“ namítla. „Skoro tě nevídám.“

„Rád bych se zdržel. Ale musím se vrátit, nebo mi spadne království na hlavu.“ Shen si zajel rukou do vlasů. Vrásky na jeho čele svědčily o náročných měsících. „Ty ses na vládnutí připravovala celý život. Já se to učím za běhu a lidi mě skoro neznají. Ale moje místo je tam, s nimi. Musíš to pochopit.“

Rose odvrátila pohled, aby neviděl, jak se jí roztřásl ret. Proč jí na něm muselo tolik záležet?

„Rose?“

„Jistě, chápu to. Nerada bych tě rozptylovala od tvých povinností.“

Jeho hlas zněžněl. „Pravda je taková, že mě rozptyluješ, i když se mnou nejsi. Nedokážu na tebe přestat myslet, Rose.“

Obrátila se k němu. „Musíš vážně hned teď odejít?“

„Lei Fan a ostatní na mě čekají. Měl jsem být u brány už před hodinou.“ Krátce se zasmál. „Nečekal jsem, že tě najdu ve vaně a že se nechám tak…“

„Unést?“

„Přesně.“

Letmo se na sebe usmáli.

Rose našpulila rty. „Proč je nepošleš napřed? Můžeš je dohnat cestou. Bouřka je nejrychlejší kůň, jakého znám.“ Odmlčela se.

„Už mě nelákej,“ řekl Shen zastřeným hlasem. V tmavých očích mu žhnula touha. „Víš, že kdybych mohl, zůstal bych.“

Rose to věděla. Ale lépe se kvůli tomu necítila.

Občas tajně toužila po tom, aby se vrátil čas, kdy ještě Shen nevěděl, že je dědicem Království slunce. Kdy byl obyčejným banditou a pánem svého času.

Teď měl na starosti jiné věci.

Jiné povinnosti.

„Chápu,“ řekla a vstala z vany. „Aspoň mi podej župan.“

Přejel po ní očima a chvíli se zdálo, že ve svém odhodlání poleví. Potom se vydal pro župan. „Hned.“

Krátce nato odešel. Políbil Rose na rty a šeptem jí slíbil, že se co nevidět vrátí a další koupel už si vychutná s ní.

Potom se přehoupl přes okenní římsu. Rose se dívala, jak po laně slézá z věže.

„Víš, že už můžeš chodit po schodech?“ křikla za ním. „Stráže tě znají.“

Do ticha zazněl jeho smích. „To by bylo po legraci.“

Rose zavrtěla hlavou a také se zasmála. „Dobrou noc, Shene. Dej za mě Bouřce hubičku!“

„Šťastný to kůň!“

KAPITOLA 7

Wren

Wren se zachumlala do pláště a dál se brodila hlubokým sněhem. Když si dýchla na ruce, aby si zahřála zkřehlé prsty, kožešinový límec ji zašimral do tváří. Bylo to k ničemu. Vítr nepřestával skučet. Wren se třásla jak osika a drkotaly jí zuby.

Ksakru s tou zimou!

Mlha se dala krájet. Wren zamžourala do bílé tmy a nořila se hlouběji do neznáma. Znovu tápala pustinou zasněžených hor, znovu se snažila utéct před strašlivým smíchem. Smíchem, který vždy přinesl vítr.

Una Stříbřice se jí vysmívala.

Jen běž, holubičko.

Přede mnou neutečeš.

„Zmlkni!“ zaječela Wren. „Nech mě být!“

Klopýtala sněhem, který jí sahal až po kolena. Do tváří ji šlehal mrazivý vítr, bodal ji do očí. Wren sklízela jeho posměch. S každým nadechnutím jí zatrnulo na prsou.

Matně si uvědomovala, že se jí to jen zdá, ale všechno bylo tak skutečné. I její pocit strachu.

Jizva na zápěstí se připomněla palčivou bolestí. Wren zápolila s knoflíky na rukávu, aby si jej mohla vyhrnout. Místo zápěstí měla jeden velký šarlatový puchýř. Vykrojená stříbrná jizva sálala jasněji než kdy předtím.

Wren sykla bolestí.

Horské ticho protnul Unin ďábelský smích. Vznesl se na křídlech dujícího větru a průsmykem se rozlehla jeho ozvěna.

Wren si potřela zápěstí sněhem. Bolest se zmírnila, ale vystřídal ji ostrý chlad, který Wren předtím tolik nevnímala. Znovu klopýtla a zoufale hledala únikovou cestu.

Sněhová bouře sílila.

Před Wren se vynořil stín. Svraštila čelo. Během tří měsíců, kdy se pravidelně ocitala v této noční můře, ještě nikdy neměla společnost.

„Kdo je tam?“ zvolala.

Stín se prudce pohnul, jako by se na ni chtěl vrhnout.

Wren jako šelma skočila vpřed. „Uno? Ukaž se!“

Ruka jí instinktivně sjela k dýce u boku. Ale Wren byla na těchto ledových úbočích pokaždé beze zbraně. Brodila se sněhem k postavě.

Ta před ní klečela na kolenou.

„Mluv!“ zaječela Wren. „Kdo jsi?“

Postava zasténala.

Wren spatřila plavé vlasy protnuté černým pramenem.

Zůstala stát jako přikovaná. „Alariku?“

Gevranskému králi vyšel ze rtů další sten. „Pomoz mi!“

Wren padla ve sněhu na kolena. „Co tady krucinál děláš?“

V mé noční můře.

V mé mysli.

Alarik Felsing zvedl s krajním úsilím hlavu. Ledově modré oči měl zarudlé a kůži nezdravě bledou. „Chtěl jsem se tě zeptat na to samé,“ procedil přes zuby. „Tohle je moje peklo.“

„To se mi zdá,“ zašeptala Wren. „Nejsi tady.“

Alarik přepadl dopředu. Udeřil pěstmi do sněhu a nemohl popadnout dech. „Zabíjí mě,“ zasípal. „Ona mě zabíjí.“

Skučící vítr se rozchechtal. Bouře udeřila vší silou a vmetla jim sníh do tváře. Wren se snažila podat králi ruku, ale začala se točit v oslepujícím bílém víru. „Alariku?“

Z rozeklaných horských štítů se ozvalo dunění.

Bum.

Bum.

Bum.

Blížila se lavina. Wren vykřikla, ale z jejích úst nevyšel žádný zvuk. Svět kolem ní černobíle poblikával a zbylo z něj jen dunění.

Bum.

Bum.

Bum.

Noční můra skončila. Wren byla ve své posteli v západní věži Jitřního paláce. Předešlý večer svědomitě prohýřila jako královna, která svému lidu přinesla radost a přivítala jaro patřičným veselím. To všechno ji natolik vyčerpalo, že cestou zpět usnula v kočáře, a ani si nevzpomínala, jak se ocitla v posteli.

Bum. Bum. Bum.