Copyright © Jaroslava Černá, 2024

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, svýjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Copyright © Jaroslava Černá, 2024

Redakční úprava Kateřina Duchoňová

Grafická úprava obálky Emil Křižka

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

vedici Klokan, 2024

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7695-326-0

část první

Cestou rozumu

Polyxena zPernštejna aVilém zRožmberka

Kapitola 1

Začátek listopadu 1582

„Děti moje,“ María Manrique se zahleděla zokna na nádvoří Pernštejnského paláce anavzdory slzám, které se jí draly do očí, se musela usmát. „Tolik štěstí, tolik neštěstí,“ zašeptala opakovaně, ikdyž rty se jí sotva pohybovaly. Mechanicky zvedla ruku apomalu okno otevřela. Zaposlouchala se do šťastného výskotu avýkřiků svých dětí, dovádějících na nádvoří, sledovala nejstaršího syna Jana, jak se schovává za jedním ze sloupů varkádách, akdyž ho sestry pronásledovaly, hlasitě na ně vybafl. Nepolekaly se, jen smích avýskot ještě zesílil. „Jako malý chlapec,“ usmála se María. Jen ať dovádí, jen ať se radují, vždyť až se dozví tu strašnou zprávu, nastanou dny smutku. Stočila pohled klistu vruce, vděčná, že na okamžik, při pohledu na své rozdováděné potomky zapomněla, co vněm stojí.

Nečekaně se jí roztřásly ruce, rty se chvěly aslzy už neudržela.

„Sleduje nás matka,“ zvedl Jan pohled koknu azamával. Vzápětí zpozorněl, protože matka na jeho pozdrav neodpověděla. Stála bez hnutí, aikdyž na tu vzdálenost její horké slzy vidět nemohl, hned poznal, že něco není vpořádku.

„Je divná,“ otočil se kdalším čtyřem sourozencům, kterým vdnešním dovádění nezabránil podzimní chlad, chytil za ruku mladšího bratra Maxmiliána avdoprovodu tří sester zamířil ke vchodu do domu. „Něco se muselo stát,“ upozornil ostatní, než vstoupili do matčina pokoje, akdyž se na ni zahleděl, poznal, že se nemýlil. Jejich vždy rozesmátá matka nehybně stála teď už zády uotevřeného okna asledovala jejich příchod nepřítomným pohledem. Jan rychle okno zavřel, protože se znatelně chvěla, pak zvedl ze země list, který jí vypadl zruky. Tušil špatné zprávy, ale nepředpokládal, že budou až tak strašné.

„Otec? Náš otec?“ Vúžasu mu vylétlo obočí, chytil matku za ramena, posadil ji na pohovku, zhroutil se vedle ní ačetl dál. Když dočetl, rty se mu stáhly do úzké linky achvíli nevěděl, co udělat. Pak se vněm něco zlomilo. Zvedl pohled ke svému sedmiletému bratrovi aksestrám, se kterými ještě před chvílí dováděl na nádvoří avšichni byli tak šťastní auvolnění. Všiml si, že Polyxeně zůstal na vlasech nažloutlý list, když po sobě spadané listí házeli, avtéto chvíli mu jejich hry připadaly nevhodné. Ten čas bezstarostného mládí, dětských her aradostí je pryč, uvědomil si krutou skutečnost, protože to on byl nejstarší syn, aikdyž měl ještě starší sestry, jako muž se stal hlavou rodiny. Ze dne na den, zminuty na minutu.

„Polyxeno, odveď sestry kchůvám,“ přikázal mírně. „Počkej,“ zarazil se aztlumil hlas. „Jen ty malé. Aať se dostaví ty starší, které dokážou přijmout špatné zprávy.“

„Otec zemřel, je to tak?“ ptala se tiše Polyxena, protože rychle pochopila.

„Ať přijdou všechny naše děti,“ konečně se vzpamatovala María. „Všechny se musí dozvědět, že si našeho drahého otce ksobě povolal náš Pán, všemohoucí Bůh aže budeme společně žít bez jeho přítomnosti.“

Polyxena vyběhla zkomnaty. Souhlasila smatkou, věděla, že ostatním, itěm malým dětem, všechno vysvětlí tak, aby mohli smrt milovaného otce přijmout. Anemýlila se.

„Ty víš, Jene,“ obrátila se María ksynovi, když osaměli, „že Bůh si ksobě vzal už několik tvých sourozenců, ale také nás požehnal mnoha zdravými potomky. Porodila jsem tvému otci jednadvacet dětí, ať dcery, nebo syny, všechny jsme milovali ana ty, které nás opustily, nikdy nezapomenu. Je to vůle Boží asnad ismrt tvého otce si náš všemohoucí Bůh přál. Vždyť mu dopřál tak bohatý život, plný lásky avážnosti, přízně císaře ivšech urozených pánů. Dopřál mu odchod ze světa na cestě do Augšpurku, kam právě po boku císaře cestoval. Nedbal na své zdraví, byl své zemi oddaným ochráncem aslužebníkem, císaři oporou.“

„Vím, matko,“ pronesl Jan ochraptěle. „Ale mohl se více šetřit. Vždyť právě ta jeho pracovitost ho nakonec dostihla,“ zahleděl se do listu. „Ikdyž zvolil na důležitá jednání pohodlnější cestu lodí, byl churavý, trápila ho dna, špatně dýchal abolelo ho na hrudi. Sám si způsobil, že ho smrt zastihla vplné práci, po boku císaře Rudolfa.“

„Nerouhej se, synu, možná to tak Bůh chtěl, snad to tak mělo být,“ utírala si María slzy.

„Jenže pro císaře je to velká ztráta,“ nesouhlasil Jan. „Nejen pro císaře, také pro věřící katolíky vČechách ina Moravě, pro jezuity, papežského nuncia.“

„Vím, Jene, můj drahý manžel byl zbožný muž, opora katolické církve avěřících. Neznám druhého tak oddaného služebníka Božího, proto jsem se za něho provdala ataké jsme ve víře vychovávali všechny naše děti. Musíme být silní apřijmout Boží vůli,“ hluboce si povzdechla čerstvá vdova azahleděla se do dveří, kterými se hrnuly její děti, šestnáctiletá Polyxena vedla za ruku nejmladší tříletou Bibianu.

„Váš drahý otec, děti moje, odešel za svými dětmi, které nemohly zůstat snámi na zemi aodešly kBohu, do věčného ráje,“ začala zvolna vysvětlovat. „On je teď společně snimi na věčnosti, všichni jsou usvého Boha, který je miluje, avšichni společně budou teď jako andělé dohlížet na naše životy.“

María mluvila tak procítěně, že měl Jan obavy, aby nechtěly do věčného ráje také ostatní zjeho sourozenců. Ale nešťastné matce rozuměl. Nechtěla své děti zarmoutit, nechat je utápět vbolesti asmutku. Vtěžkých dobách víra opravdu pomáhá, musel si přiznat.

„Přijdu za tebou, Poly,“ šeptl sestře, když byla sostatními dětmi na odchodu, aPolyxena pochopila, že bratr ještě potřebuje být chvíli smatkou. Na chodbě předala děti chůvám azvolna vešla do své komnaty. Rozhlédla se. Více než jindy si uvědomila, že její pokoj se může rovnat komnatám na Hradě. Vyřezávaný nábytek vykládaný slonovinou, barevné koberce, na zdech tapisérie aoblíbené obrazy. Velká skříň plná šatů, které si sama vybrala anechala ušít, pohodlná postel snebesy. Polyxena se pomalu usadila na pohodlný polštářek vokenním výklenku, objala kolena azahleděla se zokna na nádvoří jejich paláce. Máme všechno, dohnaly ji myšlenky, které ji nikdy vminulosti nenapadaly. Vybrané pochoutky, vždy všeho dostatek, drahé šperky ze zlata adrahých kamenů, tolik panství amajetku, že je ani všechny neznám. Přátelíme se pouze sdětmi těch nejvýznamnějších šlechticů, naše rodina nechybí na žádné slavnosti. Oto všechno se zasloužil náš významný otec, jenže teď tady není. Jak budeme bez něho žít? Zůstaneme voblibě ucísaře? Zůstane nám naše postavení abohatství?

Bude matka dost silná, aby se vyrovnala se smrtí manžela, který pro české země tolik znamenal, byl uznávaným diplomatem avyjednavačem, měl tolik významných přátel, ale také nepřátel, pro svoji pevnou katolickou víru, kterou celý život zastával ajinou církev neuznával?

Polyxena byla přesvědčená, že její otec Vratislav zPernštejna šel vždy tou správnou cestou, pevný ve svých zásadách ive víře, stejně jako matka María Manrique de Lara y Mendoza, španělská šlechtična vychovaná ve stejnékatolické víře.

Taková jsem ijá, stejně pevná ve víře, nepřítelkyně Jednoty avšech, kteří se od pravé víry odchýlili. Vždyť tím způsobují pouze nepřátelství, nenávist, když touží po vlastní cestě, bez naší katolické církve, přemýšlela Polyxena. Pomalu se zvedla zmísta vokenním výklenku, přešla pár kroků kmalému oltáři vrohu komnaty, poklekla, sepjala ruce azačala se vroucně modlit kukřižovanému Kristu za duši svého otce.

„Nechceš, abych tě rušil?“ probral ji hlas bratra Jana, protože pohroužená do modlitby zvuk otevírajících se dveří přeslechla.

„Ne, Jene,“ Polyxena se těžce zvedla zkolenou, rozběhla se kbratrovi aspláčem se mu vrhla do náruče.

„Vyvádíš více než matka,“ hladil ji starší bratr po vlasech. „To po otci tak truchlíš? Vždyť byl doma společně snámi tak málo anikdy si snámi nehrál, nepovídal, jen přikazoval ačas trávil udvora nebo sdůležitými lidmi apřáteli.“

„Po otci truchlím jen trochu, to kvůli matce, protože ta je abude velmi nešťastná,“ zvedla Polyxena kbratrovi obličej vlhký slzami. „Já pláču, protože mám strach!“ upřela na bratra velké tmavě hnědé oči. „Já se, bratříčku, obávám budoucnosti. Co snámi bude, když zůstaneme bez zastání? Otec byl pro naši rodinu všechno, záruka bohatství, společenského postavení, přátelství se samotným císařem.“

„Zbytečné obavy, moje drahá,“ utěšoval Jan sestru. „Na otcovy služby českým zemím nikdo nezapomene ana jeho šlechtický původ zapomenout nelze. Jsme jeho potomci! Potomci významného šlechtického rodu avlastníme tolik panství, že je nedokážu ani vyjmenovat. Věř mi, že nikdo se od nás neodvrátí, naopak, každý svobodný nebo ovdovělý šlechtic se bude právě vnaší rodině poohlížet po vhodné nevěstě. Ato mi věř, že matka se postará, aby vhodní nápadníci byli jen ti nevlivnější anejmajetnější. Vždyť itvé starší sestry se provdaly za nejvýše postavené muže, svlivem za hranicemi ivčeských zemích.“

„Jak je na tom matka?“ zajímala se Polyxena, uklidněná bratrovým vysvětlením. Vté chvíli jí vůbec nepřišlo na mysl, že iona je ve věku, kdy se rodina začne zajímat ovhodného manžela právě pro ni, aby měla zajištěnou tu nejlepší budoucnost, bohatství apřepych, na jaký byly všechny dcery zrodu Pernštejnů zvyklé.

„Teď chce být sama,“ uvolnil Jan sestru znáruče. „Modlí se kBohu stejně jako ty za duši našeho drahého otce, ale už zítra chce jednat ojeho uložení do hrobky, tak jak si přál avšechno sepsal ve své závěti.“

Kapitola 2

14. říjen 1583, katedrála sv. Víta, téměř orok později

„Jene, něco mě napadlo, Bože, proč jsem na to nepřišla dříve!“ šeptala naléhavě María synovi, přitom mu pevně tiskla ruku azvedla pohled kvysoké klenbě katedrály. Nikdo zpřítomných vzácných hostů nemohl pochybovat, že se ve své bolesti pokorně obrací ke svému Bohu aprosí oodpuštění všech hříchů pro svého manžela, tak jak otom právě promlouval biskup ve své smuteční řeči, nad místem posledního odpočinku významného šlechtice.

„Promluvíme si později,“ uklidňoval matku Jan, protože se na ně upíraly pohledy nejbližších smutečních hostů ajezuitů, kteří pomáhali sorganizací pohřbu Vratislava zPernštejna, nejvyššího kancléře včeských zemích, přítele všech významných pánů, šlechticů apravé ruky samotného císaře Rudolfa II. Byl rád, že se konečně uzavře truchlivé období života jejich rodiny aotec konečně, po roce spočine tam, kde si to jeho postavení zaslouží. Vhlavním městě, na Hradčanech. Jan se nenápadně rozhlížel kolem sebe anepřekvapilo ho, že doprovodit otce na místo posledního odpočinku přišel každý, kdo ve společnosti něco znamenal. Pohřeb byl okázalý, hrobka zčerveného salcburského mramoru obdivuhodná, zdobená pernštejnskými erby aznakem Řádu zlatého rouna.

Vdova María vtéto pohnuté chvíli ale netruchlila. Za dlouhý rok bolest ze smrti manžela překonala asilnější než smutek byla starost oděti, ojejich zajištění do budoucnosti. Navíc se nemohla zbavit myšlenky, která ji napadla při pohledu na přítele jejího zesnulého manžela, Viléma zRožmberka, významného císařského úředníka ve funkci nejvyššího komorníka.

Později

„Musím si stebou hned promluvit,“ oslovila María syna Jana, když už seděli vpřeplněném sále Pernštejnského paláce uvybraných pochoutek, společně se smutečními hosty.

„Jsem zvědavý, matko, co tě trápí právě dnes, když jsme konečně uložili otce do kaple vkatedrále ana řeči není moc času, když ti všichni urození hosté projevují svoji účast apřízeň. Věnuj se hostům, vždyť pohřby asvatby ve šlechtických rodech jsou nejlepší možností si promluvit.“

„Právě oto jde, Jene,“ zdůrazňovala María, ale pohledem sledovala šlechtice, který si knim postávajícími hloučky hledal cestu. „Je pozdě, musím jednat,“ rychle špitla anasadila nadšený výraz, protože se knim chystal přisednout samotný Vilém zRožmberka, bývalý dobrý přítel jejího manžela amuž na významné pozici nejen rodem, ale ispolečenským postavením.

„Paní zPernštejna,“ uklonil se před truchlící vdovou šlechtic, než se posadil. „Marío, drahá, jsi velmi statečná,“ přešel do důvěrného hovoru. „Věř, že nejsi sama, komu bude tvůj manžel chybět, snad celá země truchlí,“ dodal trpce.

„Viléme, drahý příteli, ráda tě vidím,“ rozplývala se María. „Vím, že mi rozumíš, vždyť ity jsi vdovec aprožíváš stejnou bolest. Itvoje drahá manželka nás opustila, tak mladá atak nečekaně. Oba musíme být silní, překonat bolest asmutek, jít životem dál adoufat vlepší zítřky. Máme podobný osud, musíme držet spolu, pomáhat si.“

Na Vilémovi byly vidět znatelné rozpaky, ale musel dále naslouchat.

„Naše dva rody patří ktěm nejvýznamnějším včeských zemích, to přece oba víme. Spojme se ve svém smutku. Tobě Bůh zatím nedopřál žádné potomky, zatímco já jsem se stala matkou jednadvaceti dětí. Ženy vnašem rodě jsou velmi plodné,“ María se zarazila, protože si všimla údivu vešlechticově tváři, doširoka otevřených zmatených očí. Pohlédla na Jana azarazilo ji, že ion má vytažené obočí aničemu nerozumí. Vzápětí pochopila amálem se nevhodně rozesmála. „Bože můj, Viléme, špatně jsem se vyjádřila! Snad sis nemyslel, že bych se ti nabízela jako manželka,“ cítila, jak jí stoupá červeň do tváří. „Měla jsem na mysli něco úplně jiného. Copak nevíš, že mám dcery? Přemýšlej otom. Vím, ty nejstarší už jsou provdané za významné šlechtice, ale jsou tu další, ve věku na vdávání.“

Vilém zRožmberka viditelně úlevou vydechl. „Omluv, moje paní, nevhodné chování arozpaky, nějak jsem ti neporozuměl, aabych pravdu řekl, pomyslet na některou ztvých dcer jsem neměl odvahu. Apřitom máš pravdu, nemohu váhat, jsem ve věku, kdy mi na novou nevěstu apotomky mnoho času nezbývá,“ rychle se vzpamatoval zaskočený šlechtic.

„Ale pane Viléme, vždyť ty jsi vnejlepším věku ajá musím dceři zajistit budoucnost, život vpřepychu, na jaký byla zvyklá, také společenské postavení aty dobře víš, že toho všeho ty jsi nejlepší zárukou,“ lichotila Rožmberkovi María, ikdyž sama dobře věděla, kolik je mu let aže pochoval už tři manželky. Snažila se nevnímat jeho nejistou chůzi na bolavých nohou, vrásky vobličeji, prošedivělé vlasy ivousy. Vtéto chvíli byl pro ni důležitý pouze šlechtický původ abohatství. Dobře věděla proč. Za života manžela Vratislava netušila, jak moc jsou zadlužení, ale po jeho smrti se ozýval jeden věřitel za druhým. Dokud žil, drželi se vpozadí, ale najednou se ozývali rytíři, urození pánové, měšťané icírkev adožadovali se splacení dluhů. María nic ztoho netušila, byla nešťastná anejvíce ji zaskočilo, že si musela vypůjčit ina černé sukno, jímž byl vdobě smutku zahalený pražský Pernštejnský palác.

Dobře věděla, že syn Jan dluží dokonce brněnskému kantorovi za rekviem, abyla donucená nabízet vlastní šperky acennosti, aby získali alespoň nějakou hotovost. Zadlužené bylo iPlumlovské panství, akdyby vnouzi největší nepomohl císař ašpanělský vyslanec, zůstala by vdova úplně na mizině. Až teď María zjistila, že její manžel ve funkci nejvyššího kancléře nehleděl na výdaje abyl pověstný jako milovník přepychu aokázalosti, bohatostí svého osobního dvora. Teď na ni dopadly všechny zděděné dluhy, proto se rozhodla přemýšlet, jak tím nejjednodušším způsobem zajistit peníze adluhy postupně splatit.

„Jsem tvojí nabídkou velmi polichocen, paní,“ probral ji ze zamyšlení Rožmberk, „arád bych věděl, kterou ztvých dcer máš na mysli? Která by toužila být paní na Krumlově azpříjemnit mé osamělé dny? Vždyť pokud vím, tvé starší dcery už se dobře provdaly.“

„Máš pravdu, pane Viléme,“ přikyvovala María. „Františka je zasnoubená, Johana provdaná ana ženicha pro Bibianu je ještě brzy. Ale je zde Polyxena, podle platného zemského práva dosáhla zletilosti ajá hledám ženicha právě pro ni.“

„Polyxena?“ podivil se Vilém. „Vždyť já si ji pamatuji jako neposednou dívenku, ajak víš, potřebuji manželku, která by mi porodila dědice.“

„Tak se podívej, tvoje vyvolená si právě povídá se svým bratrem Janem,“ upozornila María šlechtice aten se hned zahleděl směrem, kterým letmo ukázala.

Bože můj, to je ale nádherná dívka, musel si přiznat Vilém anechápal, že si jí už dříve nevšiml. Hleděl na štíhlou, ale dobře rostlou mladou ženu, vtmavých šatech, jak se slušelo na otcově pohřbu. Měla oduševnělou tvář, bystré oči apomocí neklidných rukou sdrobnými prsty něco vysvětlovala zamyšlenému bratrovi. Bohaté hnědé vlasy vyčesané do drdolu si hned dokázal představit rozpuštěné na bílé noční košili sodhalenými rameny. Vilém tiše povzdechl, protože si povšiml izářivých záblesků vjejích vlasech, které ve světle desítek svící jiskřily do lehce nazrzlých tónů. Je tak mladá akřehká, tak dětská, zarazil se vduchu. Ajá potřebuji zralou ženu, která by mi mohla porodit potomka.

„Paní, jsem tvojí dcerou okouzlený,“ pronesl nahlas, protože si nechtěl šlechtičnu znepřátelit. „Ale teď mám spoustu povinností na svém panství amusím na nějakou dobu odcestovat za hranice. Budu otvé nabídce přemýšlet, aaž přijde čas, ohlásím se abudu se tvé dceři dvořit. Snad ji neodradí můj věk. Podmínkou je, paní, aby moje budoucí manželka se svatbou souhlasila.“

„Naše Polyxena je zbožná aposlušná dívka,“ ujistila Viléma María. „Ajá věřím, že spojení sňatkem by bylo ku prospěchu našich urozených rodů.“

„Těším se na naše příští setkání,“ rozloučil se Rožmberk úklonou hlavy, věnoval ještě dlouhý pohled Polyxeně aotočil se kodchodu.

„Matko, konečně je klidněji, chtěla sis promluvit,“ přisedl kMaríi Jan sPolyxenou.

„Situace se snad sama vyřešila, promluvíme si později, nic nespěchá, moje plány potřebují čas ajá vás snimi oba brzy seznámím,“ vysvětlila María se zamyšleným pohledem, protože se jí nelíbilo, že Rožmberk snad váhá. Lepší manželku včeských zemích nenajde, ujistila se vduchu apovzbudivě se na oba své potomky usmála.

Kapitola 3

Konec prosince 1585, odva roky později

„Dobré ráno, matko,“ vešel do jídelny pražského Pernštejnského sídla Jan, přelétl pohledem všechny své sourozence ausedl na volné místo po matčině pravé ruce. „Jsem hladový,“ mávl na obsluhu ustolu, nechal si naložit plný talíř alačně se pustil do jídla.

„Co je nového, Jene?“ zajímala se María aiPolyxena zvedla kbratrovi zvědavý pohled, protože se pár dnů neviděli. Mladý pán se bavil na setkání sdalšími šlechtickými mladíky aněkolik nocí nespal doma.

„Říká se, že pro pana Viléma Rožmberka, pána na Krumlově, se hledá vhodná manželka,“ hned spustil Jan splnou pusou, protože věděl, že novinka bude matku zajímat. María ztuhla, další sousto načervenalé paštiky už do sebe nedostala.

„Tedy hledala se,“ pokračoval Jan lhostejně. „Prý opět toužil po urozené nevěstě ze zahraničí, ale nepovedlo se. Žádnou vhodnou pro něho jeho dohazovači nenašli, atak se údajně začal poohlížet po nevěstě včeských zemích.“

María spřimhouřenýma očima sledovala syna, sotva potlačovala vztek, nezmohla se na slovo. „Ataké se říká, že se zajímá omé sestry, vyptával se na naše majetky. To určitě zjistil, jak moc jsme zadlužení,“ Jan konečně zvedl pohled kmatce. „Pokud vím, jediná vhodná nevěsta by byla Polyxena,“ usmál se nevinně na sestru.

„Zbláznil ses, bratříčku!“ Polyxena se musela ovládat, aby nevykřikla. „Já se za takového starce provdat nehodlám, copak ho neznáš? Vždyť je ve věku našeho nebohého otce apochoval už tři manželky. Aslíbili jste mi, že se mohu provdat za toho, koho si sama vyberu. Já se chci zamilovat, provdat se zlásky za muže, který mě také bude milovat, anejen toužit po mém věnu apo potomcích, tak jak se dlouho mluví oRožmberkovi.“

„Pokud se Rožmberk vyjádří, provdáš se za něho,“ pronesla tvrdě María. „Není jiná možnost, jak zajistit tvoji inaši budoucnost.“

„Nikdy!“ vykřikla Polyxena. „To raději vstoupím do kláštera jako moje sestry Hedvika aLuisa,“ dodala trucovitě, ale María se mírně usmála. Znala svoji dceru, její sny apředstavy oživotě smilovaným mužem, ale také dobře věděla, jak je na jedné straně prchlivá apřecitlivělá, na druhé straně pokorná aposlušná. Věděla, že pokud dojde knámluvám, přesvědčí ji, že žádného lepšího manžela nenajde aRožmberk ji bude nosit na rukou.

„Promluvíme si ovšem později, až nastane ten správný čas,“ uklidňovala dceru, jenže ta se zvedla od stolu, vyběhla zjídelny aklapot jejích střevíčků naznačoval, že utíká po schodech do patra, do své komnaty. Nikdo už ale neviděl, jak celá nešťastná usedla na své oblíbené místo, na sedátko vokenním výklenku, ahlasitě se rozplakala. „Co jen si to pro mě připravili?“ vzlykala do dlaní. Po chvíli zvedla hlavu, otřela slzy. „Vždyť to jsou jen řeči, ještě se nic neděje, žádné námluvy se zatím nekonají, ten muž si mě přece nikdy nevšímal aani náznakem se mi nedvořil,“ uklidnila se polohlasem, ale za matkou asourozenci už se do jídelny nevrátila anetušila, že když María sJanem osaměli, rozhodovali ojejí budoucnosti.

„Rozjedu se do Krumlova,“ zvážněl Jan, protože pochopil, že matka bere spojení obou šlechtických rodů sňatkem jako to nejlepší řešení pro všechny. „Potřebujeme vědět, jestli má pan Vilém onaši Polyxenu zájem.“

„Chceš dělat prostředníka?“ zajímala se María, ale byla tím nápadem nadšená. „Máš pravdu ajá ti důvěřuji. Jen nezapomeň, že ten sňatek je vnašem zájmu. Musíš zjistit, jaký je Rožmberkův názor ajestli jsou jeho úmysly vážné.“

„Zjistím všechno, matko, na mě se můžeš spolehnout,“ přikyvoval Jan, polichocený tak důležitým posláním, jako je vyjednávání sňatku. „Nepojedu do Krumlova, ale do Třeboně!“ plácl se do čela. „Vždyť se hovořilo otom, že pan Vilém se vrátil zciziny právě na své třeboňské panství. Věřím, že ho tam zastihnu. Na cestu se vydám hned na začátku nového roku. Zima je mírná, snad budou cesty sjízdné.“

Začátek ledna 1586

„Vítej na Třeboni, Jane zPernštejna.“ Vilém mladého pána srdečně objal aJan to přivítání bral jako dobré znamení. On dobře ví, proč jsem přijel, aje dobře naladěný, ujistil se vduchu.

„Taky tě rád vidím, pane Viléme, snad jsem tě svojí nenadálou návštěvou nezaskočil.“

„Vůbec ne, naopak, list oznamující tvoji návštěvu mě nakonec zastihl zde na Třeboni, “ poplácal Vilém Jana přátelsky po zádech. „Vždyť oba dobře víme, oco jde, jsme šlechtici, představitelé svých urozených rodů anemusíme si nic nalhávat.“

„Takže jistě víš, proč jsem přijel,“ Jan potřeboval vědět, na čem je.

„Vím, Jene. Čeká nás dlouhá noc, hodně vína adobrého jídla. Je zapotřebí udělat si ve věcech jasno, protože já už jsem se rozhodl azačnu se ucházet otvoji sestru Polyxenu. Nenašel bych jinou vhodnější dívku, která by splňovala mé představy omanželce, paní na Krumlově avšech mých panstvích. Posaď se ke stolu, nejdříve se posilníme, než začneme hovořit ovaší situaci, co se týká dluhů apohledávek. Oba dobře víme, že tvé sestry patří knejvznešenějším nevěstám vČeském království, ale nejsou to nevěsty bohaté ažádný případný ženich nemůže počítat svyplacením věna.“

Jan si zrovna ukousl zkuřecího stehna, ale vypadalo to, že bude sousto dlouho žvýkat, než ho polkne, stejně jako musí polknout upřímnou Vilémovu řeč. Snažil se nezakuckat. Pak odložil nakousnuté stehno na talíř, opláchl si prsty vmisce svodou adlouze se nadechl. „Ano, pane Viléme, po otcově smrti jsme zjistili, že se zadlužil, ale musím ti připomenout avyjmenovat alespoň některé naše majetky apanství. Především náš pražský Pernštejnský palác, který dobře znáš, protože jsi tam byl častým hostem,“ začal Jan sebejistě apři dalším výpočtu pernštejnského majetku si pomáhal prsty. Vilém se zhluboka napil červeného vína ze zdobeného poháru, rozvalil se na židli aspřimhouřenýma očima se rozhodl naslouchat všemu, co dobře věděl. Nechtěl nezkušeného mladého pána urazit avěděl, že se potřebuje předvést, získat sebejistotu.

„Vlastníme panství Litomyšl, Lanškroun, Lanšperk, na Moravě Prostějov, Tovačov, Přerov, Pernštejn aPlumlov. Další statky vBystřici nad Pernštejnem,“ pokračoval Jan ve výpočtu majetku, ale prsty už mu nestačily. „Dále Jimramov, Mitrov, Nové Město, Kojetín, Tlumačov aKralice,“ rozhodil ruce achvíli je držel vgestu, které doplňovalo výčet panství. „Copak to je málo? Ty dobře víš, pane Viléme, že můj drahý otec, nejvyšší kancléř, se řadil mezi největší pozemkové vlastníky aže doba, kdy byl náš rod vtěchto panstvích vrchností, byla obdobím klidu ahojnosti. Rozvíjela se řemesla, stavěly se nové výstavní domy, dokonce se začalo na ulicích izametat auklízet. Dařilo se pivovarům, všem velkostatkům…,“ Jan se potřeboval nadechnout.

„Vím, Jene, znám vaši situaci istav všech panství,“ skočil mu do řeči Vilém, ikdyž věděl, že by měl mladého šlechtice nechat říct, co potřebuje, protože ion sám musí seznámit rodinu nevěsty svlastní majetkovou situací, přestože oba své postavení ivšechna vlastnictví znali.

„Nechci, aby se zdůrazňovaly pouze naše pohledávky adluhy,“ vydechl Jan, „protože ty jsou spojené se jménem našeho otce aon si nezaslouží, aby se na něho svádělo naše zadlužení. On pouze chtěl, aby naše rodina žila vhojnosti anepocítila sebemenší nedostatek. My jsme netušili, jak moc si musel půjčovat, aby udržel náš dvůr anaše životy vbezstarostném klidu.“

„Rozumím ti Jene,“ Vilém mírně přikývl. „Aujišťuji tě, že spojení našich rodů sňatkem je zárukou, že se ovás všechny vždy postarám atvoje sestra Polyxena nikdy nepocítí žádný nedostatek ahlavně, žádnou výčitku. Že se nedočkám věna, stím jsem smířený. Zato vím, že se mojí manželkou stane bohabojná poslušná dívka, vzdělaná, chytrá aurozená. To je pro mě více než truhla se zlaťáky. Ajak dobře víš,“ Vilém se odmlčel anadechl, potřeboval mladému šlechtici zdůraznit své vlastní bohatství, protože to patřilo kdobrému zvyku vyjednávání osňatku, anavíc si nebyl jistý, jestli nezkušený mladík opravdu ví ovlastnictví jeho rodu všechno, co by vědět měl.

„Jak dobře víš,“ zopakoval, „velikostí majetku se náš rod řadí knejvětším vkrálovství. Patří mi osmnáct velkostatků, osmnáct měst, třicet čtyři městeček, více než sedm set vesnic avládnu přibližně sedmdesáti tisícům poddaných. Největším panstvím je Český Krumlov, společně sPrachaticemi, Netolicemi, také kněmu patří Dívčí Kámen aVítkův Hrádek. Podléhají nám kláštery cisterciáků ve Zlaté Koruně aVyšším Brodě, augustiniánů vTřeboni, minoritů vKrumlově.“ Vilém se zarazil, protože vJanově výrazu zahlédl netrpělivost. „Nemohu vyjmenovávat všechna naše panství,“ usmál se. „Jistě je znáš ana naše první jednání ses dobře připravil. Snad jen, že máme majetky ina Moravě, velkostatek Helfštejn směstem Lipník, také horní města vPolsku ive Slezsku.“

„Pane, vím, co všechno váš rod vlastní aže součástí všeho jsou zámky ihrady. Také je mi známo, že helfštejnské panství vyženil tvůj mladší bratr Petr Vok, když pojal za manželku Kateřinu zLudanic. Ale ty spravuješ vrchnostenská sídla, poplužní dvory, mlýny, pivovary, ovčíny, rybníky aštvanice. Vím, jak mocný jsi panovník, ajá imatka jsme obeznámení se vším, čemu vládneš, avěř, že naše sestra je moudrá dívka abude ti pevně stát po boku, ve všem tě podporovat.“

Vilém se zahleděl na dno svého poháru, pak si nechal dolít. „Já si, milý Jene, přeji pouze jedno,“ upil několika dlouhými doušky.

„Tuším, pane Viléme,“ Jan se zatvářil tajemně. „Ty potřebuješ potomka, nejlépe hodně potomků, dědiců tvého majetku.“

„Věděl jsem, že si my dva budeme rozumět.“ Vilém zRožmberka, spokojený se setkáním smladým Janem zPernštejna, vysoko zvedl svůj plný pohár. „Teď ještě aby souhlasila moje vyvolená, že se za mě provdá, apři dalším setkání můžeme dohodnout termín zásnub.“

„Stím si, pane, starosti nedělej,“ ujišťoval Viléma Jan. „Sestra možná zaváhá, ale otvém přátelství snaším otcem dobře ví amatka už se postará, aby si byla jistá, že vhodnějšího manžela včeských zemích nenajde.“

Kapitola 4

„Všechno je, matko, domluvené, pan Vilém je naší Polyxenou nadšený ahodlá veřejně oznámit zásnuby,“ sděloval Jan polohlasem Maríi, sotva seskočil zkoně na nádvoří Pernštejnského sídla na Hradčanech. Šeptal, protože knim vyběhla iPolyxena, aby se sbratrem přivítala, aJan nevěděl, jak by se na takovou důležitou novinu tvářila. Než odjel do Třeboně, nechtěla osňatku ani slyšet aon ji nedokázal přesvědčovat, dokud si sám nebude jistý Rožmberkovými plány.

„Naše Polyxena udělá, co je správné pro ni ipro celou rodinu,“ odpověděla María aotočila se kdceři. „Musíme si vážně promluvit,“ pohladila ji jemně po tváři. „Hned jak si Jan odpočine ashodí jezdecké šaty, dám připravit horké víno skořením. Bude tě to zajímat,“ ujistila dceru azamyšlená odcházela.

„Jak víš, drahá sestro, sešel jsem se sRožmberkem,“ začal slavnostně Jan. „Musím říct, že šlechtic vypadá velmi dobře. Oblečený podle poslední módy, dbá nejen na sebe, ale také jeho třeboňské sídlo advůr jen září okázalostí ahojností.“ Jan se na chvíli odmlčel asledoval, jak jeho řeč na nešťastnou sestru zapůsobila. Do tváře jí ale neviděl, protože Polyxena sklonila bezmocně hlavu. „Vy už jste rozhodli za mě,“ vyjelo zní po chvíli trucovitě. „Ale to se raději nechám zavřít do kláštera, než abych žila po boku starého muže, kterého nemiluji, nemám ani ráda anedokážu si představit, že by měl vedle mě ulehnout do lože,“ zvedla zoufalý pohled kmatce. „Ty přece víš, jaké to je, když se manželé milují, touží po sobě. Vždyť se vám narodilo dvacet dětí! Amě chceš nutit, abych žila bez lásky?“

Polyxena zvedla hlavu ahledala pochopení ubratra. Jan se usmál. „Moje drahá, pan Vilém je tebou okouzlený, myslím, že ihluboce zamilovaný do tvé krásy amoudrosti, kterou jsi zdědila po otci. On nepochybuje, že budeš se sňatkem souhlasit, protože ti nabízí všechno, co ti žádný jiný dát nemůže. To nejvyšší společenské postavení. Na klášter, moje drahá, zapomeň apředstav si život vhojnosti, vlesku císařského dvora, kolem sebe spokojenou zajištěnou rodinu. Navždy ti budeme za správné rozhodnutí vděční.“

„Poslechni matku,“ přidal se Jan prosebným hlasem. „Poslechni své svědomí. Přání rodiny musí pro tebe být více než vlastní prospěch apředstav si, co by tvému sňatku asi řekl náš nebohý otec.“

Otýden později

Kapitola 5

11. ledna 1587

„Možná se najedl, než se knám vypravil,“ zapochybovala Polyxena.

Kapitola 6

Navečer