Text © Jana LeBlanc, 2024

Fotografie © Patricia Krivanek, 2024

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2024

ISBN epub: 978-80-7689-472-3

ISBN mobi: 978-80-7689-473-0

Českým ženám

Obzvláště těm, které právě žijí jinde,

než kde se narodily

Úvodem

Posledních dvanáct let jsem prožila ve čtyřech zemích světa a na čtyřech kontinentech.

V důsledku toho se mě lidé často ptali, jaký je život v cizině anebo jak se žije v Austrálii, USA, Turecku, Malajsii, podle toho, v jaké zemi jsem právě byla. „A je pravda, že tam…?“

Dlouho jsem na tyto otázky hledala nějakou jednoduchou odpověď. Jednoduchou proto, že často jsem ty otázky dostávala na místech, kde byl prostor na jednu, možná pět zdvořilostních vět – na školním srazu, v čekárně u zubaře, jednou jsem takovou otázku dostala dokonce v gynekologickém křesle, zatímco lékař u mých nohou už byl připravený s děložní sondou. Co se ode mě očekávalo, že řeknu, obvykle jen pár hodin poté, co jsem přistála v Evropě, často s pocitem, že jsem právě přiletěla do jiné galaxie?

Domnívám se, že takhle nějak, z nedostatku prostoru pro vysvětlení a za účelem ušetření času, vznikly různé stereotypy. Kolikrát jsou obsažené už v otázce, kterou jsem dostala, například: „Australané jsou asi pohodáři, co?“ Ačkoliv taková zjednodušení v podstatě nelžou, nejsou taky úplně pravda. A o skutečném životě v cizině, potažmo o jednotlivých zemích, neříkají vůbec nic.

Protože jestli něco, pak je život, obzvlášť ten v cizině, především pestrý. Zážitky a postřehy z každé země jsou pak z velké části dané nikoliv samotnou zemí, ale příběhem konkrétního člověka v ní – ve které její části žil, v jakých podmínkách, s jakým rozpočtem, jaký si v cizině vytvořil život a hlavně s kým a jak.

A proto vznikla tato kniha. Rozhodla jsem se v ní ukázat tuto pestrost ve spojení s tím, že jakkoliv nám různá zjednodušení ulehčují život, je důležité umět se podívat taky za ně.

Svůj nápad jsem se rozhodla realizovat prostřednictvím reálných příběhů jedenácti českých žen žijících mimo Českou republiku.

Zdálo se mi to jako fantastický nápad. A pořád si to myslím.

Zrealizovat ho ale bylo složitější, než jsem si myslela. Zajímavých příběhů žen v cizině je spousta. Zajímavých žen, které by byly ochotné se o svůj příběh upřímně podělit, daly mi důvěru, že ho sepíšu a pak vyjde v knize, navíc s jejich fotografií, už je o dost méně. Tímto srdečně děkuju všem, které k tomu našly odvahu. Zejména těm, s nimiž jsem se před psaním této knihy osobně neznala, ale ony mi důvěřovaly.

Dotyčných žen jsem se neptala jenom na to, proč se do ciziny vydaly, ale zajímala mě spousta dalších věcí. Narodily se už s nějakou touhou po dobrodružství nebo se jim cizina stala? Jaký vliv na jejich cestování a stěhování měla doba a rodina, ve které vyrůstaly? Co je v cizině drží? Jak se tam vyrovnávaly s kulturními rozdíly? Anebo s politickými proměnami země, kterou si oblíbily? Proč neodešly, když přišla krize? Byla jsem ohromená, jak velkou motivací pro jejich stěhování a setrvání v cizí zemi je láska a ještě překvapenější, že v tak zásadní věci lidského života vůbec hrát roli nemusí.

S některými ženami, jejichž příběhy jsou v této knize, jsem se sešla osobně, s jinými jsem strávila dlouhé hodiny na WhatsAppu, FaceTimu a e-mailu. Hodiny jsem poslouchala jejich vyprávění, nahrávala ho, přepisovala a pak z něj stavěla příběh. Velmi obtížné bylo najít pro něj formu. Měla jsem nejen dokumentární, ale také literárněestetické ambice, proto jsem nechtěla, aby z vyprávění vznikl jen další knižní rozhovor. Zároveň jsem si přála, aby se ve zbeletrizované formě neztratily osobnosti žen, některé mimořádně otevřené, schopné podělit se i o nejintimnější detaily svého života, jiné zdrženlivější, avšak autentické. Než jsem se svou prací byla jakž takž spokojená, trvalo mi to skoro tři roky. (A nebýt smlouvy s nakladatelstvím a termínu odevzdání, stále by to asi ještě nebylo.)

Na následujících stránkách najdete jedenáct podrobných odpovědí, jak pestrý může být život v cizině a jak pestré mohou být některé země, o kterých má mnoho lidí v Česku velmi jednoznačnou, a tedy stereotypní představu.

Přála bych si, aby vás příběhy žen zasáhly stejně jako mě, když jsem je slyšela a psala. A přála bych si, aby vás motivovaly podívat se za stereotyp, ať už se týká čehokoliv.

Jana LeBlanc

Nataša Kames

Z Československa odešla v roce 1983

Je pryč 41 let

Žije ve Vídni

Vyrostla jsem v přesvědčení, že žena se vdává a muž žení pouze jednou v životě. Moji rodiče spolu byli celý život. V moravské rodině v šedesátých letech byl rozvod skoro sprosté slovo. Nepřicházel v úvahu za žádných okolností. Ale co když by takovou okolností byl rozvod fingovaného sňatku, který by mě vysvobodil z politické pasti?

VYSVOBOZENA Z KOMUNISMU FINGOVANÝM SŇATKEM

1.

Slovo emigrace jsem poprvé slyšela v pěti, šesti letech od rodinných přátel. Zmínili tehdy v nějaké konverzaci s rodiči, že za oponou se dá všechno lépe realizovat.

Hlouběji uvažovat jsem o ní ale začala až na gymplu. V té době jsem napsala Husákovi, proč nemůžu studovat, když pravil, že děti nebudou pykat za rodiče.

Tehdy jsem taky hodně žila příběhem Martiny Navrátilové, která byla v mém věku, a přitom naprosto odhodlaně a samozřejmě mluvila o tom, že bude světová jednička v tenisu. To pro mě bylo jako zjevení. Anebo Pavlína Pořízková, jejíž rodinu jsem znala z Prostějova. Oběma jsem v emigraci moc fandila a zároveň si říkala sakra, když jsem si uvědomila, že mě, pakliže zůstanu v socialismu, kde nemůžu ani řádně studovat, nečeká nejspíš vůbec nic. Kdo věděl, jak to chodí, říkal mi otevřeně: „Vezmi peníze, sbal se a zmiz. Jiná cesta není.“

Věděla jsem, že mají pravdu.

Ke konci gymplu tento pocit ještě zesílil. Už jsem nebyla děcko, které by bolševik nijak neobtěžoval, ale osmnáctiletá holka, které hrozilo, že prodrbe život. Socialistická realita a tupost komunistických kreténů se mě týkala naplno. Ve škole to bylo čím dál nesnesitelnější. Kolikrát jsem se přistihla, že se spolužáky nemůžu vůbec komunikovat, jak mi přišli naivní. Pořád jsem si opakovala: „Tak co tady do prčic ještě děláš?“

2.

Když jsem chodila na základní školu, naši mi doma říkávali: „Tohle si nechej pro sebe. Co slyšíš doma, nemusíš vykládat ve škole.“

Byla jsem jedináček, vyrůstala jsem mezi dospělýma. Scházela se u nás otcova partička a já slýchala všechno, co jsem neměla. Ale rodiče mě nechali poslouchat a já jsem na oplátku mlčela.

Táta krátce předtím hlučně vystoupil z partaje. Společně se svými kamarády tam nalezli z mladického přesvědčení, že komunismus je jediný společenský řád, který konečně k něčemu bude. Za války za to byl v podstatě trest smrti, nemohli ani k maturitě.

Když bylo po válce, otec si otevřel firmu, takže měl i kapitalistické smýšlení. Vyráběl dámskou konfekci a dařilo se mu. Jeho sestra ráda vzpomínala, že když ho dopoledne navštívila, večer odjížděla v novém kostýmku. Táta byl muž činu. Chytrej, nadanej, pořád potřeboval něco dělat a fantasticky mu to myslelo, takže si k práci přidal ještě studium práv na Karlově univerzitě.

Pak přišlo znárodnění a s konfekcí byl utrum. Otci hrozilo, že skončí jako dělník u pásu. Jak se ale pořád pohyboval kolem řady intelektuálů a dobrých známých, jeden mu dohodil vysokou pozici v prostějovských železárnách. I tuto šanci uchopil po svém. „Když dělám ředitele železáren, měl bych aspoň vědět, co je to železo,“ řekl a přibral si k zaměstnání Vysokou školu báňskou. Takový to byl selfmademan.

Jestli měl v té době ještě nějaké zbytky komunistického přesvědčení, definitivně je rozmetal rok 1962. Železárny ho přes Ferromet, jeden z podniků zahraničního obchodu, poslali do Francie řešit soud kvůli špatné dodávce zboží. Do té doby nikde v západní cizině nebyl a tohle byla skvělá možnost výjezdu. Francouzi měli tenkrát máslo na hlavě, a aby si napravili reputaci, hýčkali ho, jak se dalo. Otec se podíval do Grenoblu, užil si několik luxusních večeří a taky koncert Edith Piaf v pařížské Olympii. Domů přijel obtěžkaný dárky jako Ježíšek. Já jsem dostala kolečkové brusle, to bylo pro předškolačku v socialistickém Československu něco.

Trhala jsem zrovna papír, ve kterém byly zabalené, a přitom slyšela svoji mámu, jak šeptá tetě: „Teď se ho radši na nic neptej. Dost to s ním zatřáslo.“ Já byla malé děcko, takže jsem reagovala, jak děti reagují: „A co s ním zatřáslo, mami?“

Pak už to šlo ráz naráz, v osmašedesátém už zmíněný konec v partaji, vyhazov z práce a obavy, že půjde k lopatě. Naštěstí měl tolik vzdělání i dobrých kamarádů, že nejhorší scénáře se nenaplnily. Tentokrát ho zachránila kamarádka ze školy, v té době ředitelka státního podniku Restaurací a jídelen v Olomouci. Akutně potřebovala právníka. Tátovi nabídla práci a on ji přijal.

3.

Otce se výstup z partaje tak významně jako mne nedotkl, ale mně ovlivnil život. V podstatě jsem kvůli němu ztratila nárok na slušné vzdělání.

Na gympl jsem se dostala na odvolání, protože ředitel byl otcův splužák z gymnázia. Už to samozřejmě cosi naznačovalo o mém budoucím studiu. Měla jsem samé jedničky a stejně se musela doprošovat gymnázia. Když pak došlo na lámání chleba, bylo zřejmé, že si nebudu moct dovolit skoro nic. Na vysokou školu se dostali z naší třídy gymnázia kromě mě všichni, a to hlavně na medicínu, protože jsme byli přírodovědecká větev školy. Učila jsem se pořád na jedničky, vyhrála jsem všechny olympiády, matematickou, fyzikální, chemickou, no a stejně nic. Odpovědi byly pořád stejné, dali jsme přednost uchazečům s lepším komplexním hodnocením. Přijímačky na vysokou jsem nakonec dělala celkem osmkrát. Nenechala jsem se odradit a zkoušela to pořád dokola, protože bylo jasné, že v socialismu nemám bez vzdělání šanci na slušné místo.

První rok po maturitě, kdy jsem se nikam nedostala, jsem dělala jazykovku – desetiměsíční intenzivní kurz angličtiny v Olomouci. K tomu byla povinná ruština, ale já jsem si udělala státnice už na gymplu, abych se tam nezdržovala. Na jazykovku vzali každého, protože se to platilo. A co si pamatuju, nebylo to úplně laciné. Možná proto komunistům uniklo, že tam kromě ruštiny vyučovali jazyk imperialistů, a nikdo do toho nešťoural. Nejspíš tam byl někdo, komu záleželo víc na penězích než na tom, co se tam dělo.

Jazykovka nakonec byla nejlepší rok mého života. Našla jsem v ní lásku k jazykům, byť mám hanácký akcent v každém. Potkala jsem tam fantastické učitele, bylo jich asi pět, střídali se. Za deset měsíců jsem se anglicky naučila tak, že jsem mohla ke státnicím. Ani mě to nestálo moc úsilí. Dobře jsem četla, psala i mluvila. Poprvé mě napadlo, že mám možná na jazyky talent a mohla bych s ním do budoucna něco dělat. Což šlo ale v socialismu jenom velmi těžko. Na jazykovce jsem navíc nemohla zůstat donekonečna.

Když jsem se na vysokou nedostala ani na podruhé, bylo to horší, protože už neexistovala žádná studijní alternativa. Musela jsem nastoupit do práce. Místo jsem dostala v brněnské spediční firmě Čechofracht, kde jsem měla na starosti papírové odbavování vlaků do Bulharska. Chodila jsem na devátou. V jedenáct jsem měla hotovo a šla jsem v Brně občas i dopoledne do kina. Pracovní doba byla do pěti. Většinu dne jsem neměla nic na práci. Bylo to na palici. Doslova. Moje kolegyně skončila s nejtěžší depresí v ústavu pro duševně choré. Napadalo mě, že buď dopadnu podobně, nebo se upiju k smrti. Toto první zaměstnání mě ještě silněji zatvrdila, že v socialismu nemám bez vysoké školy šanci na slušný život. Takže jsem znovu zkoušela přijímačky, navzdory zaměstnavateli. Když jsem po něm chtěla doporučení na vysokou, prohlásil, že absolventy vysoké školy nepotřebuje.

Nemohla jsem si moc vybírat, ale zvolila jsem si techniku. V učebním plánu technické školy nemůže být tolik marxismu-leninismu, říkala jsem si. Jde přece o exaktní vědy! Navíc jsem si malovala široké, všude potřebné uplatnění, nakonec se ukázalo, že jsem měla pravdu. Technické vzdělání mi pak uznali i v Rakousku, což nebylo vůbec samozřejmé. A pořád jsem se při škole mohla věnovat svému velkému koníčku – lyžování. Vysoká škola báňská měla excelentní lyžařský oddíl. Čas od času jsme jezdili trénovat dokonce do Alp. Však taky nikdo v Česku nezůstal, ani trenérka. Později utekli na Západ všichni. Potkávali jsme se po létech na alpských sjezdovkách.

Práce v Čechofrachtu mě nebavila, ale život v Brně byl fajn. Uměla jsem jazyky, a tak jsem si jako vedlejšák našla práci tlumočnice pro Brněnské veletrhy a výstavy, a tak jsem občas tlumočila na veletrzích pro nejrůznější firmy. Když mi jeden známý řekl, že za padesát marek se dá koupit devizový příslib a vyrazit ven, dlouho jsem se nerozmýšlela. Že se jednou podívám za hranice, o tom jsem snila od doby, co jsem jako malá holka vzala do ruky první verneovku v edici se třemi pruhy a co se otec vrátil z Francie. Vždyť já jsem taky dobrodruh! Nemůžu zůstat tady!

4.

Detailně jsem samozřejmě nic nepromýšlela, protože mi bylo dvacet. Jeden den jsem si prostě koupila devizový příslib a odjela do Švédska. Nejela jsem úplně do neznáma. Táta měl na jihu Švédska přátele, se kterými jsme se občas stýkali. Přišlo mi to jako dobrý start, mít někoho, na koho se v cizině můžu obrátit, kdyby bylo potřeba.

Ze Švédska jsem chtěla pokračovat do Paříže, kde jsem plánovala zůstat.

Jak se to celé odehrálo dost narychlo, řekla jsem o svém záměru jen kamarádce z Prahy. U ní jsem taky nechala dopis pro rodiče. Požádala jsem ji, aby jim ho doručila, pokud se nevrátím.

Paříž byla krásná, ale bylo mi v ní úzko. I tady jsem měla známého. Byl to novinář, Rakušan, se kterým jsem se seznámila na lyžích ve Slovinsku. Kladl mi na srdce, ať se mu určitě ozvu, jestli se někdy odhodlám a dorazím na Západ. Tak jsem to udělala, svěřila jsem se mu, že koketuju s myšlenkou v Paříži zůstat. „Nejdřív dostuduj, nějak tě pak dostaneme ven přes Červený kříž,“ řekl mi nijak nadšeně ani přesvědčivě.

Bylo mi jasné, že tudy cesta nevede. Přes Červený kříž ne.

V Paříži jsem se za informacemi vydala i na imigrační úřad. Stála jsem ve frontě se samými Alžířany. Když jsem přišla na řadu a úřednice uviděla můj pas, vzala ho a do papírů vedle napsala velkým písmem Bulharsko. Naprosto mě to odrovnalo. V té chvíli jsem pochopila, že ve Francii budu za exota a že to je něco, co psychicky nezvládnu. Za zbytek peněz jsem si koupila prvotřídní lyže značky Rossignol a vrátila se vzorně a zbaběle domů.

Tehdy ve vlaku jsem si myslela, že si promarněnou příležitost budu vyčítat do konce života. Ve skutečnosti jsem si vydechla. Rodiče měli jenom mě. Měla jsem bezvadné dětství. Ve všem mě podporovali, hodně mi tolerovali, brali mě jako sobě rovnou, nikdy mi třeba neříkali, že na něco nemám. Utéct, nechat je doma a nevědět, kdy se znovu uvidíme, nepřicházelo v úvahu.

Prvních pár hodin po návratu jsem z té představy byla úplně paralyzovaná. Co jsem si do prčic v té Paříži myslela? Když jsem viděla mámu a představila jsem si, jak otevírá můj dopis, bylo mi ze sebe samé fyzicky zle. Jsem tvrdohlavá, ráda si jdu za svým. V Paříži jsem tomu byla opravdu blízko. Ale Francie prostě byla příliš velké sousto.

Zpětně si nevzpomínám, že by mě někdy mrzelo, že jsem ve Francii nezůstala.

5.

Tři roky poté jsem dokončovala diplomku u pražské firmy Metalimex. Její ředitel mi nabídl pracovní místo, jenže podmínka byla vstup do partaje. Tušila jsem, že musím začít jednat. A to rychle. Spolužáků, kteří kvůli pozici vlezli do strany, bylo dost. Ne všichni si tím ale zadělali na šťastnou budoucnost.

Už několik let jsem si tehdy dopisovala s Beatricí, dcerou švédského obchodního partnera mého táty. Znali se ještě z dob prostějovských železáren a stali se z nich přátelé. Byla to fajn rodina. A právě u nich jsem strávila první týden při pokusu o pařížskou emigraci. Bea byla stejně stará jako já. Psaly jsme si, abychom procvičovaly jazyky. Trochu rozmazlená holka, taky komunistka, milovnice Marxe jako všichni mladí Seveřani. Ideje socialismu, které v sobě pěstovali, zatímco žili, studovali a pracovali v kapitalistické společnosti, neměly moc společného se socialismem, ve kterém jsem fungovala já. Udržovala jsem s Beou kontakt spíš kvůli jejímu tátovi. To byl velký intelektuál, který mě naprosto fascinoval.

Bea nebyla žádný lumen ani pravá přítelkyně. Jako komunistka ani být nemohla. Byla to idealistka, která nepochopila – i když to vlastně ani chápat nemohla –, co doopravdy obnáší život v socialismu. Že když člověk nedrží hubu a krok, zahrává si s velkým nebezpečím.

Jednou jsem se rozhodla, že zkusím Beatrici zkrotit. Ukážu jí komunismus v praxi. Využila jsem k tomu svoje závodní lyžování. Protože jsem byla slušná lyžařka, měla jsem v oddíle jistá privilegia. Pozvala jsem tedy Beatrici a zapsala ji jako hosta na naše lyžařské soustředění v Tatrách.

Ten výlet byl příšerný – špinavý Grand Hotel v Lomnici s jednou sprchou na patře a klíči za úplatek, vleky jezdily nebo taky ne. Když jsme v hotelové restauraci požádaly o něco navíc, číšník se na nás podíval stylem, co si to jako dovolujeme.

Beatrice samozřejmě politicky neprozřela, ale byla aspoň otřesena. Navíc jsme se na výletě nesmírně nudily. Když už jsme na Slovensko neměly nervy, zabalily jsme si lyže a odjely se podívat do Prahy. Využila jsem toho, že jsem měla v kapse klíče od bytu kamaráda Tondy. Tonda se naoko oženil se spolužačkou z Finska a v té době už byl ze socialismu venku. Jeho byt po rodičích byl prázdný a využívali jsme ho my kamarádi podle toho, jak kdo potřeboval.

Beatrice na mě samozřejmě okamžitě zaútočila, kde jsem vzala byt u Václaváku, když tvrdím, jaká je u nás strašná bída. Vyprávěla jsem jí o Tondovi, kterému finská spolužačka nabídla fingo-sňatek. Ten se podařil a Tonda na vystěhovalecký pas opustil Československo.

„Tak Stefan si tě vezme a budeš ho mít taky,“ nabídla mi naprosto samozřejmě svého přítele!

Nevěřila jsem jí ani slovo.

Byla jsem hodně free, ale tohle bylo daleko přes čáru.

Byla jsem přesvědčená, že než Beatrice dojede zpátky do Malmö, stejně na to zapomene.

Jenže ona nezapomněla.

Přešlo pár týdnů. Přišel den mých narozenin. Slavila jsem dvaadvacetiny. A jako narozeninový dárek mi přišel pohled, na kterém byla napsána čtyři slova: „Stefan says OK. Bea.“ Vyřizování začalo.

6.

Máti mé rozhodnutí přijala s klidem. Možná předstíraným? To nevím.

Přijela jsem jí ho oznámit do nemocnice, kde se zotavovala po operaci.

„Ty to zvládneš,“ řekla mi.

Byla jsem jí za tu podporu, i když možná předstíranou, vděčná.

S tátou to bylo horší. Celý život mě podporoval ve všem, co jsem si zamanula. Ale byla jsem jedináček. A on ochranitelský, explozivní typ. Když se mu něco nelíbilo, vyletěl z kůže.

Nenašla jsem odvahu jít za ním napřímo a vysvětlovat, proč jsem se rozhodla pro sňatek se švédským přítelem své dopisní kamarádky. Přišlo mi lepší, když mu to vysvětlím na papíře, a napsala jsem mu dopis. Říkala jsem si, že až si ho přečte, bude mít možnost informace rozdýchat, čímž se vyhneme tomu, aby na mě začal okamžitě řvát.

Takže jsem sedla a psala.

Detailně jsem vylíčila, jak je pro mě život v socialismu ubíjející a že sňatek je jediná cesta jak z něj pryč, abych zároveň nepřišla o kontakt s nimi – mými rodiči. To byla důležitá věc, sňatek nebyl útěk. Zaručoval mi možnost kdykoliv se vrátit do Československa a taky pozvat rodiče do Malmö.

Vůbec jsem si nepřipouštěla, že by se tato ďábelská transakce nepodařila.

Ve své dvaadvacetileté naivitě jsem si byla téměř jistá, že se svatba odehraje bez problémů. A přesně tak jsem to prezentovala otci. Jako životní cestu, kterou jsem si vybrala, a všechno je na ní tak detailně promyšlené a rozplánované, že nehrozí žádné překážky.

Dopis jsem hodila do schránky jemu před očima, když jsme jeli společně do Ostravy a on mne vysadil před kolejí Vysoké školy báňské.

Pár dní nato se ukázalo, že dopisová forma moc nepomohla. Sice na mě nemohl řvát okamžitě po přečtení, ale řval i dlouho po něm.

„Zbabělče!“ křičel. Paradoxně ne kvůli sňatku nebo plánovanému útěku od socíků, ale kvůli tomu, že jsem mu takovou věc nedokázala říct do očí.

Vysvětlovala jsem mu, že jeho reakce je přesně ten důvod, proč jsem to neudělala.

Nakonec jsme se spolu přiopili a už mi nic nevyčítal. Jenže přesměroval svůj vztek a strachy na matku. Jak mě to vychovala? Jak si to představuje, vždyť tam venku na mě absolutně nikdo nečeká. Co tam budu dělat? Čím se budu živit?

Máti se tvrdošíjně stavěla na moji stranu, protože byla daleko vnímavější. Na otce nastupovala, ať si uvědomí, že je to pořád lepší, než kdybych utekla, protože tak by mě ztratili. Takže ať se zamyslí a pomůže.

Kromě rodičů věděli o svatbě ještě dva nebo tři kamarádi z Prahy, kteří mi měli pomoct s úřady, kdyby nastala nějaká komplikace. Jinak jsem to neřekla nikomu. Nebyl důvod.

Vdávala jsem se za člověka, kterého jsem viděla jednou v životě coby přítele své jakože kamarádky.

7.

Svatbu jsme měli 31. listopadu 1981 v Brně.

Zařizování bylo kupodivu jednodušší, než jsem si myslela.

Změnila jsem si trvalé bydliště z Prostějova do Brna, kde mě nikdo neznal a kde nehrozilo, že se mě na matrice budou vyptávat na ženicha, o kterém jsem mnoho nevěděla.

Našla jsem si překladatelku a na úřadě podepsala hloupé papíry o tom, že se vzdávám veškerého svého majetku a do Švédska za Stefanem odjedu s holým zadkem. Jako by v socialismu někdo nějaký majetek měl!

Tehdejší pocity si dneska jen těžko vybavuju.

Veškeré úsilí jsem soustředila na to, aby sňatek klapnul, já dostudovala a doručila na úřady včas všechny papíry, abychom nebyli průhlední. Nechápu, jak jsem to tenkrát dělala, že jsem z toho neměla nervy. Nebo měla, jenom jsem tyhle vzpomínky vytěsnila?

Někdy mě ale hrůza sevřela. Poprvé to bylo krátce před svatbou. Bylo pár dní do obřadu a já neměla od Stefana žádné zprávy. Jede? Nejede? Platí všechno, jak jsme se domluvili? On byl dost free, pořád opakoval jen jasně, přijedu, máme termín, vím to. Když jsem se odvážila mu zavolat z pošty, kdyže přijede, řekl, že ve čtvrtek, a aha, já ti to zapomněl napsat. Asi tak. V sobotu jsme měli mít svatbu.

Nakonec doopravdy dorazil ve čtvrtek vlakem, dva dny před obřadem. Z ruksaku vytáhl hnědý, zmačkaný manšestrový oblek, natřepal ho a šli jsme shánět prstýnky. To bylo taky na potvrzení. Kdo neměl termín svatby, tomu prstýnek neprodali. Já jsem měla jednoduchý kostýmek a kytku z růží.

Svatba byla pěkná.

Z mojí strany přišli rodiče, svědkyně – sestra mého táty a kamarádi z Prahy, z jeho strany nikdo.

Když mne táta vedl k oltáři, neodpustila jsem si malou lumpárničku a nechala jsem si zahrát Dvořákovu symfonii Z Nového světa. Táta jen hrůzou zasyčel. A to jsem při volbě zavrhla Triumfální pochod z Aidy!

Ve svatební den jsme se bavili asi do dvanácti. Pak jsme sedli do auta a odjeli do Prahy, aby se Stefan mohl další den vrátit do Malmö.

Jako svatební dar od našich jsme dostali 2.000 korun. Tisícovku jsem dala Stefanovi na cestu. Za druhou jsem si koupila letenku Praha–Ostrava, abych se osmačtyřicet hodin po svatbě stihla bez podezřelé absence vrátit do školy.

Dostudovala jsem na jaře následujícího roku.

V mezidobí jsem si na fakultě v Olomouci našla profesora Uvíru, který uměl švédsky. Přesvědčila jsem ho, aby mi dal pár lekcí výslovnosti, abych aspoň dokázala odlišit všechny podoby písmene „š“ a do budoucna třeba nemusela mluvit se svým švédským manželem pouze anglicky. Švédštinu jsem se nakonec naučila skvěle a rok na to udělala i státní zkoušku.

Kromě učení mi hodně času vzalo vyřizování úředních dokumentů. Nejsložitější bylo všechno správně načasovat, abych odstátnicovala a vyzvedla si všechny papíry v pořadí a časových intervalech, jak si to žádal režim. Kdybych se s nějakým dokumentem zpozdila jenom o den, musela bych celý proces začít znovu. To jsem si nemohla dovolit. Byli bychom příliš podezřelí.

Myslela jsem si, že s komunistickými úředníky mě čeká peklo. Ale oni mě překvapivě nechávali být. Možná si říkali, že je to vlastně dobře zbavit se další problematické osoby, a dělali všechno pro to, abych už byla pryč.

Švédská ambasáda ale nespala. Podobná manželství jako bylo to moje, jim samozřejmě přišla podezřelá, takže hned první interview, na které mě pozvali, bylo plné otázek – kde jsme se poznali, díky komu, jak dlouho jsme spolu chodili.

Když jsem tenkrát skončila s prvním výslechem na ambasádě v centru Prahy, sprintem jsem letěla do Národní galerie na Malé Straně. Pracovala tam moje kamarádka a byl tam jediný přímý telefon, který jsem mohla využít, když bylo nejhůř, abych mohla varovat Stefana ve Švédsku. A taky mu odvyprávět, co jsem napovídala úředníkům v Československu.

Ten den jsem to stihla jen taktak. Imigrační úředníci ve Švédsku si Stefana vyzvedli pár hodin po telefonátu.

Oba jsme říkali to samé, a tak můj vystěhovalecký pas byl nakonec formalita.

V červnu jsem odstátnicovala a sbalila si povolený kontejner – oblečení na zimu, lyže, tuzexové skládací kolo, pár knížek a české sklo jako dárky pro novou rodinu. To bylo všechno.

8.

Skandinávie v sedmdesátých letech byla něco jako kapitalismus pro začátečníky.

Země fungovala jako dobře seřízený stroj. Rodina takzvaného manžela Stefana byla moc milá a pomáhala mi. Moje tchyně věděla, že si mě její syn vzal fingo, ale nikdy mi nedala najevo žádné pohoršení. Dokonce se mi brzy začalo zdát, že by mě jako snachu brala. Viděla, že Stefan je snílek, idealista, tak si možná říkala, že se mnou bude v pevných rukách. Neustále nás zvala k sobě na oběd a večeři, až nám to se Stefanem začalo být podezřelé a přestali jsme k ní tak často docházet.

Náročnější bylo nosit švédské příjmení a říkat, že jsem vdaná, protože ve skutečnosti jsem byla sama a navíc musela držet jazyk za zuby. Občanství přistěhovalci tenkrát nijak rychle nedostávali a imigrační policie nás kontrolovala v pravidelných intervalech.

Stefan byl krásnej chlap, ale nikdy jsem do něj nebyla zamilovaná, jelikož i on byl komunista a svým způsobem naivní. Byl to kamarád, který mi ohromně pomohl, ale nic víc.

Přitom jiné okolnosti než rozdílné politické přesvědčení nám v cestě nestály. Když jsem přijela do Švédska, s mojí kamarádkou Beatricí už tehdy nebyl – rozešli se prý krátce po naší svatbě. Proč přesně, to jsem se nikdy nedozvěděla. Jednou jsem se ho ptala, proč mi teda pomohl, když říká, že komunistický režim je ideální, a on na to: „No ale u vás ne.“ A já: „A kde to teda funguje?“ A on, že v Albánii. To jsem věděla, že toto téma už nesmím nikdy otevřít. Pomohl mi a já musím akceptovat jeho názor a raději se už neptat. Poměrně brzy po mém příjezdu do Švédska si nabrnknul svoji bývalou spolužačku z gymplu Annu. Taky to pro něj nebylo lehké najít si někoho, kdo pochopí, že má doma manželku, se kterou nic nemá, ale nemůže od ní hned jen tak odejít.

Ve Švédsku jsme bydleli v jeho studentském bytě. Dvoupokojový byt byl ve starším baráku obrostlém břečťanem, hezké místo, z oken jsme viděli kouzelný přístav v Malmö. Stefan pořád ještě studoval fyziku, takže moc jsme toho neměli – velkou jídelnu s kuchyní a pracovnou, levné zařízení z Ikey, především regály Billy, to bylo víceméně všechno. Já měla k dispozici pracovnu, Stefan jídelnu s kuchyní. Naštěstí se do obou místností vlezla lůžka. Vegetovali jsme si každý sám podle svého jako dva studentští spolubydlící, kteří se tu a tam ukázali společně na večírku.

„Tak si nasadíme prstýnky a vyrazíme,“ komentoval to vždycky a naprosto samozřejmě mě všude představoval jako svoji ženu. Jeho humor mě vždycky bavil.

Necítila jsem se ve Švédsku doma, ale zle mi nebylo. Co pro mě Stefan udělal bylo neuvěřitelné! A za nic! V té době, vlastně dodneška se mě každý ptá, kolik mě můj fingo sňatek stál. A samozřejmě mi nikdo nevěří, když řeknu, že vůbec nic. Jediné, co jsem Stefanovi tenkrát slíbila, bylo, že když všechno klapne a já se dostanu do Švédska, jakmile vydělám trochu peněz, pozvu ho na pořádné lyžování. Tím jsem měla na mysli Tatry, které byly dostupné a relativně laciné. Dost mě pak překvapil, když došlo na věc a on si přál jet společně se mnou a partičkou kamarádů lyžovat do Švýcarska.

Po pár měsících v našem bytě nám Stefanův soused nabídl ke koupi svůj byt. Byl orientovaný zrcadlově k tomu Stefanovu, takže když jsme ho s pomocí jeho rodičů koupili a probourali stěnu v kuchyni, náš životní prostor se zdvojnásobil. Hodně nám to pomohlo přestat mít strach z úřadů. Teď nejen, že jsme spolu žili na jedné adrese, ale také naše záměry vypovídaly o tom, že to spolu myslíme vážně.

V kuchyni jsme udělali díru do stěny sekerou a z části druhého bytu vytvořili sklad sportovního náčiní. Dírou se dalo snadno protáhnout z jednoho bytu do druhého, což byla výhoda, když chtěl Stefan randit. S polskou učitelkou Annou jsou spolu mimochodem dodnes. Nechtěla jsem jim překážet, takže bylo fajn mít se kam uklidit a nemuset třeba dlouho do noci bezcílně courat po městě. Dlouho jsme si se Stefanem říkali, že díru zapravíme a osadíme ji dveřmi, ať to v bytě nevypadá tak příšerně, ale nakonec tam ta rozseknutá zeď zůstala roky – to už jsem byla z bytu i ze Skandinávie dávno pryč.

Na mé straně bytu byly dvě stejné místnosti. V takzvaném salónku byl krásný kachlový krb, kolem kterého jsem navěsila Muchovy obrázky, abych nám naše holobydlení trochu zútulnila. Tady jsme dělali mejdany a já jsem proseděla dlouhé hodiny u televize. Švédské filmy nebyly dabované. Běžely v originále se švédskými titulky, ideální věc pro každého, kdo se chce naučit jazyk. Z druhé místnosti jsem si udělala pracovnu se spacím koutem, dvakrát dva metry matrace. Na polovině jsem spala, na druhé se válelo čtivo a učebnice. Dodnes vidím plakát nad svým psacím stolem – Trosečník, úspěšná hra s Bolkem Polívkou v brněnském Divadle na provázku.

Výhoda sňatku byla, že jsem měla všechny papíry, abych ve Švédsku mohla začít studovat a pracovat. Zapsala jsem se na univerzitu v Malmö a zažila svůj první kontakt s médii, když jsem v ulicích města roznášela reklamní noviny. Ve švédských domech nebyly schránky dole, letáky jsem strkala do poštovních štěrbin ve dveřích. Brala jsem to jako skvělý trénink. Takovou kondičku jsem v životě neměla. Dokonce jsem se pak zúčastnila v Malmö běhu na deset kilometrů a byla mezi ženami čtvrtá.

Skandinávie byla pěkná, ale věděla jsem, že tam nezůstanu. Chladno, vítr a socialistické ideály většiny švédské populace by mě postupně zdeptaly, tím jsem si byla naprosto jistá. Jako absolventka technické geologie jsem zprvu pomýšlela na to, že Švédsko bude cosi jako moje delší přestupní stanice na cestě do Kanady. Jenže právě ve Švédsku jsem zjistila, že jsem Středoevropanka a za moře nepatřím. Zdálo se mi, že Amerika a Kanada nemají žádnou minulost, žádnou historii, žádnou velkou kulturu nebo aspoň ne jako v Evropě, kde všechna naše historie, kultura, divadlo a literatura snad ani člověku nedovolují být tak naivním až omezeným, jako je spousta lidí ze zámoří. Najednou jsem věděla, že tam nechci, že patřím do Evropy.

Jak jsem nevyrostla ve svobodě, nikdy jsem ji nebrala jako samozřejmost. Ve Švédsku jsem byla neustále u vytržení, že mohu jít do kina, na co chci, číst si, co chci, říkat si, co chci. Švédů mi bylo líto, jak jsou naivní a sní o komunismu, o kterém nic nevědí, protože ho v reálu nikdy nezažili. Na univerzitě mi někteří připadali vyloženě hloupí. Včetně řady profesorů. Poznala jsem tam například jednoho ekonoma, který se mi dost líbil, a trochu jsme se vídali i mimo přednášky. Tedy než na jedné z nich, týkala se myslím ekonomických systémů, prohlásil, že v Maďarsku vše skvěle funguje.

To už jsem jela na švédské vlně uvolněného školství, kde se člověk nemusí krčit v koutku a stydět se za svůj názor, vlastně se ani hlásit, když ho chcete projevit, a prostě ho volně řekne. Ve švédštině se nevyká, takže některé věty mohou znít až útočně, ale i to bylo najednou příjemné po školství v režimu, kde jsem byla nula. Jak jsem byla napumpovaná a odhodlaná, dovolila jsem si tomu profesorovi říct: „Are you for real? You must be joking!“

Nato se rozjela diskuze, ve které jsem tenkrát, psal se rok 1983, navrhla, že zajistím spolužákům brigádu v Praze, aby si socialismus mohli vyzkoušet na vlastní kůži a zkusili si v Praze žít z toho, co si vydělají. „Třeba bychom pak našli nějaké společné téma k diskuzi,“ dodala jsem.

Čekala jsem, že se mě někdo zastane, aspoň on, ale nikdo to neudělal. Nikdo neřekl, že mám možná pravdu, že když si to oni sami nevyzkoušeli, nemají co mluvit. Nakonec jsem z diskuze nevyšla jako vítěz, ale spíš jako exot.

Pak mi umřela babička a mě to strašně vzalo. V té chvíli jsem se rozhodla definitivně. Zámoří, potažmo Kanada, byly prostě moc daleko od rodiny, aby mi stály za to. I Švédsko je daleko.

Babiččin pohřeb jsem totiž nestihla ani ze Skandinávie. Na vystěhovalecký pas jsem teoreticky vycestovat mohla, ale o každou návštěvu Československa jsem musela požádat na české ambasádě s dostatečným časovým předstihem a čekat na schválení, což trvalo klidně týdny. To si dneska nedovede nikdo představit.

9.

Naši byli samozřejmě rádi, že jsem neutekla.

Jakmile jsem se vdala, tátovi museli komunisti vrátit pas, který mu zabavili, když vystoupil z partaje. Teď měl dceru vdanou v cizině a byl nejbližší příbuzný. Rodiče a sourozence totiž do ciziny pustit museli. Takové byly Helsinské dohody.

Po babiččině pohřbu mě rodiče konečně přijeli navštívit. Pyšně jsem jim předváděla plynnou švédštinu a snažila se uklidnit jejich starosti, co budu dělat dál. Táhlo mi na pětadvacet. Měli pocit, že studií už bylo dost a že bych si měla najít práci. Sice jsem to před nimi otevřeně nepřiznala, ale cítila jsem to podobně.

Pár týdnů poté jsem prostřednictvím švédské univerzity, kde jsem se kromě švédštiny přihlásila také ke studiu mezinárodní ekonomiky, dostala možnost vycestovat na praxi do Düsseldorfu.

V té době už jsem si čile dopisovala s Kamesem, kterého jsem znala ze Švédska. Do Skandinávie dojížděl za obchodem. Jeho máma pocházela z Vysočiny, jeho táta byl rakouský Slovák, celá rodina žila v Československu, než se v 60. letech přesunuli do Vídně.

Jak jsem byla daleko, mezi Švédy, jejichž mentalitě jsem moc nerozuměla a oni té mojí taky ne, a on byl česká duše, přesto s kosmopolitním smýšlením a duchem, navíc rozvedený, nebylo co řešit! Působil jako zjevení. Nemusela jsem se před ním hlídat, abych se neuřekla, co si doopravdy myslím. Dobře věděl, jak to chodí u bolševiků. Fandil demokracii a naprosto chápal, proč jsem se vdala, abych se z Československa dostala pryč.

Za Stefana jsem byla provdaná právě dva roky. Pracovala jsem, abych mu mohla platit nájem ve studentském bytě, a papíry jsem měla v pořádku, takže u úřadů nic nebudilo podezření. Jednou za čas jsme se museli dostavit na cizineckou policii, ale výslechy bývaly spíš formalita. Domů nás kontrolovat nejezdili. Ale i kdyby náhodou přišli, věděli jsme, že nemáme co skrývat, pořád jsme spolu žili, s tou dírou ve zdi… Akorát že Stefan už v té době randil s Annou a vypadalo to dost vážně.

Když jsem dostala univerzitní pozvání do Německa, ve Švédsku mě nic nedrželo. Nabídku jsem přijala všemi deseti. A na sever už jsem se pak nikdy nevrátila.

Kames za mnou přijel do Německa prakticky okamžitě. To byl první signál, že by to mezi námi mohlo být vážné. Pár týdnů nato se mě zeptal, jestli bych s ním nezkusila žít ve Vídni. Do té doby jsem na život v Rakousku nikdy nepomyslela. Asi mi připadalo absurdní, že se nějaký stát prezentuje jako neutrální, takže mě to ani nenapadlo.

Než jsem se nastěhovala do Vídně, naplánovali jsme si, že spolu nejdřív vyrazíme aspoň na lyže do Alp. Jela jsem z Německa vlakem, ve kterém jsem na sedačce našla rakouské noviny Kurier se spoustou inzerátů na práci. Přišlo mi to jako znamení, ačkoliv já na takové věci nevěřím, spíš jsem se tomu smála, ale na jeden jsem odpověděla. Když jsme se pak vrátili z hor, čekalo mě překvapení – pozvali mě na interview. Uspěla jsem hned u prvního pohovoru a dostala práci ve Vídni.

Ředitel společnosti se tehdy díval do mých papírů a říkal: „Jediné, co mi nedává smysl, je, že vy přece žijete ve Švédsku.“ Moje němčina byla v té době na takové úrovni, že jsem si mohla dovolit být lehce přidrzlá.

„A záleží na tom, když teď jsem v Rakousku?“ odpověděla jsem. Moje odvaha mu nejspíš imponovala, protože smlouvu mi dal podepsat hned po pohovoru.

V té době jsem měla ještě na půl roku platná víza ve Švédsku a od Kamese nabídku, abych se ve Vídni nastěhovala k němu. Říkala jsem si, že to s ním v Rakousku zkusím. Uměla jsem jazyky, teď jsem měla i práci, takže jsem se na něj nemusela spoléhat, mít takový ten protivný pocit, že se snad o mě musí starat. A půl roku mi přišlo tak akorát, abych si ujasnila, jestli nám společný život bude vyhovovat. Koneckonců do Švédska za papírovým manželem jsem se mohla vrátit vždycky.

10.

Do Vídně jsem dorazila 29. února 1984, v přestupný rok, takže nový domov dodnes slavím pouze jednou za čtyři roky.

Rakousko mi od začátku sedlo. Cizinci už se to tam tenkrát jen hemžilo, takže jsem si nepřipadala jako exot, což se o Švédsku říct nedalo. Vídeň je skvělé město, má dost přírody, hromadu kultury. Od jara do podzimu stačí, když sednu na kolo a z naší čtvrti dojedu kolem Dunaje za necelou půlhodinku až do centra. Všechno je tady blízko a pohromadě. Když jsem sem přišla, hodně mi připomínala Prahu. A nejlepší na tom bylo, že rodinu jsem měla za humny.

Společná historie nejspíš zapracovala i na mentalitě. V Rakousku jsem rychle zapadla do pracovního kolektivu a velmi brzo jsem si našla přátele. Pracovala jsem v export-import firmě jako technička. Překládala jsem technické listy, objednávky, překreslovala technické výkresy a o polední přestávce vyrážela do vedlejšího domu, kde byl pracovní úřad pro akademiky, abych si dovyřídila papíry. Když nad tím tak přemýšlím, stejně mám v životě kliku, a jak už to tak při ní bývá, všechno důležité jsem měla pod nosem.

Vztah s Kamesem nám fungoval. On byl velmi společenský, pohostinný a rád vařil, často se u nás sešla spousta lidí. Připravili jsme posezení, pohoštění a dost se flámovalo. Když do toho přijela ještě moje máma, prvotřídní moravská kuchařka, bývalo u nás hodně rušno. Což byla další obrovská výhoda. Z Vídně se dá kamkoliv pohodlně dojet nebo doletět a Morava je za rohem, skoro nikdy se mi nestýskalo. Naši byli šťastní, že když mě chtěli navštívit, dojeli ke mně rychleji než do Prahy. Cesta z Prostějova do Vídně netrvala autem ani tři hodiny.

Při jedné návštěvě Československa jsem zjistila, že jsem těhotná. Nikdy jsem to nedostávala pravidelně, takže jsem neměla tušení, že bych mohla čekat dítě. Přesně v den, kdy jsem šla na gynekologickou prohlídku, mi pošťák ráno doručil oranžovou obálku, to si pamatuju jako dneska, a v ní papíry s potvrzeným rozvodem ve Švédsku. Byla to zase ta moje klika, že těhotenství bylo na papíře až ve chvíli, kdy už jsem oficiálně byla volná. Kdybych byla pořád vdaná, dítě by bylo automaticky Stefanovo a já si nedovedu představit to martyrium na úřadech.

Když jsme se s Kamesem brali, byla jsem zamilovaná až po uši. Hodně jsme cestovali, sportovali, poznávali Rakousko, byl to opravdu hezký život. Martin k nám do rodiny přibyl jako překvapení. Kames děti úplně v plánu neměl, protože už měl z předchozího manželství dvě. Mně v tom hezkém období roky utíkaly jako hodiny, takže jsem si nebyla jistá, jestli se aspoň jedno dítě podaří. Myslím, že moji rodiče už ve vnoučata ani nedoufali, když viděli, jak žijeme volně a jak nám to vyhovuje.

Martinovi byly tři roky, když jsem zjistila, že mě můj manžel podvádí v Praze s obchodní partnerkou.

Hrozně mě to vzalo, nějak jsem brala jako dané, že s Kamesem budu do konce života. Nemyslím si, že kvůli jedné aférce stojí za to rozbít manželství a vzít malému dítěti dobrého otce, kterým Kames do té doby byl. Jenomže mi lhal. A jeho lži mě naprosto zdrtily. Nedokázala jsem pochopit, proč to udělal a hlavně proč teď, vždyť jsme byli manželé ani ne čtyři roky! Dokonce i jeho máma to komentovala slovy „celej jeho otec, já myslela, že s tebou zahýbat přestane“.

„Co mi bude vykládat za deset let?“ říkala jsem si a myslela si, že pokorně sklopí hlavu a nějak to ustojíme. On se ale vůbec netvářil, že by se cokoliv mělo měnit, že by třeba mohl svoji aférku ukončit, ačkoliv o dotyčné dříve naprosto otevřeně prohlašoval, že je štětka. „Co jí asi říká o mně?“ napadalo mě, a to už jsem věděla, že naše manželství nedokážu zachovat.

Naštěstí v Rakousku už jsem byla docela stabilizovaná. Živila jsem se hlavně překladatelstvím, naše jsem měla tak blízko, aby mi mohli přijet vypomoct. Věděla jsem, že nám s Martinem zůstane náš byt, to mě taky podrželo.

Rozvedli jsme se.

A on po rozvodu spálil mosty.

Já ani Martin jsme Kamese neviděli přes třicet let. Spolu jsme o něm přestali mluvit úplně a s rodiči jsme pro něj používali přezdívku, aby Martin nevěděl, o kom je řeč, protože většinou jsme neříkali nic pozitivního a já do toho Martina nechtěla zatahovat.

Martinovi bude brzy čtyřicet. Je to skvělý kluk, cítí se jako Rakušan, ale plynně mluví česky. Na jeho výchově se podílela moje maminka, takže věřím, že má hodnoty dobře poskládané. Kamesovi říkal „fotřík“ a nechtěl o něm slyšet. Já ho cíleně nikdy nehledala. Neměla jsem důvod.

11.

Když teď o tom všem mluvím, vůbec nevím, jak jsem to tehdy po rozvodu zvládla.

Asi jsem hodně věcí vytěsnila. Pomohlo mi, jak jsem tvrdohlavá. Kdybych nebyla, možná by mě rychlý konec manželství zdeptal víc.

Ale nejvíc mi asi zase pomohla ta moje klika, protože brzy přišel listopad 1989.

„Cože? Je po komunistech?“ Seděla jsem u televize a nevěřila jsem vlastním uším.

Polistopadové události mě pohltily, propadla jsem naprosté euforii. Kudy jsem chodila, tam jsem hlásala, že teď, když padl bolševik a poklidí se po něm, bude Praha hezčí než Vídeň.

Zatímco v Československu začínala demokracie, pracovala jsem ve Vídni pro firmu se stavební chemií. Dokonce se mi podařilo prosadit kancelář v Praze. Byly to otevřené dveře, abych se případně mohla vrátit domů.

Na začátku jsem si říkala, že bych možná šla. Ale zároveň všechno nasvědčovalo tomu, že by to nebyl dobrý nápad. Ve Vídni jsem byla na volné noze. Dobře jsem ovládala několik jazyků, takže mi začaly přicházet nabídky na překlady.

Martina jezdily hlídat teta a máma. Teta častěji, protože byla vdova, zatímco máma měla doma mého tátu – muže, který vyžadoval servis. V Prostějově to navíc byla atrakce, jezdit hlídat do Vídně. Když byly týden nebo dva teta nebo máma nepřetržitě s Martinem, vařily, četly pohádky, hrály si s ním, já jsem pracovala. Pak jsem si dala týden pohov, abych se zpacifikovala, věnovala jsem se jenom Martinovi. A pak zase celé od začátku. Fungovalo to dobře, takže myšlenky na případný návrat jsem brzy vytěsnila.

Stejně jsem se upřímně bála, že už bych to doma nezvládla. Když padl bolševik, byla jsem v cizině už patnáct let. Mluvila jsem cizími jazyky, měla za přátele lidi různých národností a volného smýšlení, které v Československu krátce po revoluci ještě chybělo. Kdykoliv jsem přijela do Prahy, cítila jsem, že tam úplně nezapadám. Viděla jsem ty jiné názory, naivní, nemohla jsem se s nimi ztotožnit, přece jenom už jsem si leccos prožila. Nechci říct, že jsem byla lepší nebo horší, to vůbec ne, jenom světem jinak zformovaná. Cítila jsem, že by mi to v Československu neklapalo.

Jednou, krátce po revoluci, byla jsem zrovna na návštěvě v Československu, jsem zaslechla v televizi Otu Šika. Mluvil o tom, že než se v Česku usadí demokracie a lidé přepnou své myšlení i chování, bude to trvat minimálně jednu generaci. „Nejspíš něco kolem čtyřiceti let,“ říkal.

„To je ale cynik!“ řekla jsem si a televizi otráveně vypnula. Přitom jsem dál zůstávala ve Vídni, takže někde uvnitř jsem to zřejmě viděla podobně. Jenom jsem odmítala si to přiznat.

Čas dál letěl. Byla jsem svobodná matka už skoro dvacet let, když jsem v roce 2001 poznala Holgera. Že bych si někoho našla už jsem ani nedoufala. Po Kamesově zradě jsem se vztahů spíš bála a čím déle jsem byla sama, tím těžší bylo pustit si někoho k tělu.

Jak jsem byla schopná obstarat si pro sebe i pro Martina všechno, co jsme potřebovali, dívala jsem se na muže celkem kriticky. Když mi jeden řekl, že bych možná měla přestat se svým komickým zaměstnáním, čímž myslel, že jsem často na cestách, a buď si najít něco pořádného, nebo se radši věnovat domácnosti; nebo mi jiný radil, abych uvažovala, jestli kluka nedám do internátu – takové románky jsem okamžitě ukončila. Stejně jsem na ně neměla čas. Hodně jsem pracovala, chvilku ještě studovala, pendlovala jsem mezi Vídní, Prahou a Moravou. Každý mužský celkem rychle pochopil, že nebude hrát hlavní roli. A to žádnému samozřejmě nevyhovovalo.

S Holgerem jsme dlouho byli kamarádi. Měl rád mě. Měl rád Martina. Naše láska vznikla časem, tiše, byla úplný opak toho, co jsem prožila s Kamesem.

Holger nemluví česky. Mohla bych mu pomoct se česky naučit, ale v Česku by mu kvůli jazyku stejně nebylo dobře. Když jsme spolu začali žít, už bylo v podstatě dané, že do Česka se budu vracet jen na chalupu, kterou jsem tam koupila. Dál jsem pracovala pro rakouskou firmu – dodnes se chlubím, když jdu kolem pražských fasád, že ty barvy jsem dovezla já z Vídně. K tomu jsem si přivydělávala jako tlumočnice a překladatelka, začala psát odborné články do českých časopisů a pracovala jsem v PR, kde jsem dodnes. Do penze jsem zatím nešla, protože práce mě baví a jsem typ člověka, ve kterém představa, že nemusím dělat vůbec nic, vyvolává deprese. Když přestanu používat mozek, ztratím nad ním vládu. Nicnedělání se bojím.

12.

Když se blížily moje padesátiny, přepadla mě melancholie. Kdosi mi řekl, že na oslavu padesátých narozenin si člověk zve lidi, kteří pro něj něco znamenali. Dost se mi ta myšlenka zalíbila.

Bylo to chvíli poté, co se ve světě masově rozmohl Facebook. Taky jsem si ho založila a našla tam spoustu dávných přátel, které jsem chtěla pozvat. Chvíli jsem googlovala i Stefana a ukázalo se, že je na Facebooku taky. Od doby, co jsem odešla ze Švédska, jsme neměli žádný kontakt a nic jsem o něm nevěděla. Často mám pocit, že mi málokdo věří, když vyprávím svůj příběh, že jsem ho nezneužila, ale myslím, že Holger mi věřil hned. Viděl, že jsem dlouho sama, že jsem samostatná a slušně vydělávám.

Stefanovi jsem napsala krátký pozdrav a přidala pozvání na narozeniny, protože ačkoliv jsme spolu nikdy nic neměli, změnil mi život.

Na moji oslavu to sice nestihl, ale rok nato jsme se setkali na golfu ve Švédsku. Přijela i Anna, se kterou začal chodit, ještě když jsme byli manželé a měli v kuchyni tu díru od sekyry. Měli spolu tři děti. Holčička jim zemřela, ale dva kluci jako by mu z oka vypadli.

Stefan zestárnul, samozřejmě, ale nezplešatěl, nepadá mu břicho přes opasek, pořád je to krásný chlap.

Objali jsme se na přivítanou. A šli jsme hrát golf.

Tehdy mě to hodně zasáhlo.

Muž, kterého jsem v podstatě ani neznala, udělal všechno pro to, aby mi pomohl a mně bylo na světě lépe. Nemusel si mě brát a všechno by bylo jinak. Po fingované svatbě jsme se mohli rozejít a už nikdy nevidět, ale od té doby, co jsme se znovu našli na Facebooku, jsme přátelé. A naopak. Muž, kterého jsem milovala, s nímž mám syna a dneska i vnuka, nám ublížil, odkráčel z našeho života, jako by se nechumelilo.

Život mě nikdy nepřestane překvapovat.

Ale dost bylo melancholie. To už nejsem já.

Nataša očima autorky, leden 2020,
psáno v Brně a ve Vídni

Jenom krkolomné názvy zastávek pronášené uniformním hlasem mi v nízkopodlažním autobuse připomínají, že nejsem v Česku, ale jedu zeleným předměstím Vídně. Z Brna jsem do hlavního města Rakouska dojela vlakem za hodinu a půl.

Po mnoha letech se uvidím s Natašou. Seznámily jsme se před lety na horách, byla pořadatelka výletu pro novináře, na kterém jsem se učila lyžovat. Jeden večer jsme si dlouze povídaly o tom, jak se fingovaně vdala do Švédska, aby unikla neexistující budoucnosti v komunistickém Československu. Fascinovalo mě, že muž, který ji vlastně vůbec neznal, jí nezištně pomohl a změnil život a dodnes jsou přátelé, zatímco muž, kterého milovala, jí podrazil nohy. Fingovaný sňatek byl pro její život zásadnější než manželství z lásky.

Za dobu, co píšu, mi lidé vyprávěli hodně příběhů, ze kterých by podle jejich názoru byla skvělá kniha. Myslela jsem si to možná o jedné desetině z nich, přičemž několik z nich je v této knize.

Ten Natašin byl jedním z prvních na seznamu – vlastně ještě v době, kdy nápad na tuto knihu vůbec neexistoval. Nemohla jsem ho pustit z hlavy.

A tak teď vystupuju na vídeňském předměstí, nadnesu si těhotenské břicho a vstříc mi jde lehce uslzená žena. „Touto linkou mi sem kdysi jezdily hlídat máma a teta. Stávali jsme s Martinem přesně na této autobusové zastávce. Úplně jsi mi je připomněla,“ vítá mě a vysvětluje své slzy. „A to tenkrát cosi znamenalo – jezdit hlídat do Vídně. To byla exotika, přestože to bylo blíž než do Prahy!“

Smějeme se.

A vyprávíme si skoro celý den.

Když se pozdě večer vracím zpátky do Brna, emotivní moment setkání se mnou stále hodně rezonuje. Během pár měsíců porodím a sepíšu Natašin příběh, který pak na dlouhou dobu zůstane v počítači. Mám pocit, že jsem se svým nápadem narazila na limity – nejdřív mámy dvou dětí, pak ty covidové, které mi zatrhly cestovat a doplňovat do vymyšlené knihy příběhy další, pak k původním dvěma ještě spisovatelské, protože mi sepsané příběhy přišly – jak to říct – podané příliš obyčejně na to, jak zásadní jsou.

Uplynul skoro rok v mateřské mlze. A pak se mi jednou před usnutím vrátila tahle chvíle s Natašou. Ráno jsem naprosto jasně věděla, jakou formou bych měla napsat nejen její příběh, ale celou knihu. A přesně tak jsem to potom udělala.

Anna Ratnayake

Z Česka odešla v roce 2016

Je pryč 8 let

Žije na Srí Lance

„Posledních pět let jsem veškerou energii, čas a peníze věnovala zemi, kde mi nikdy nebude nic plně patřit, kde nejspíš nikdo úplně nepochopí, o co jsem se snažila a proč. Mohla jsem si tady vybudovat domov, můžu se tady tak cítit, mluvit sinhálsky, ale pro místní vždycky budu bílá holka, na kterou budou pískat, mávat a ke které budou natahovat ruku, kdykoliv projdu kolem, ať jim dám peníze.“

Třeba je ústup vítězství

1.

Jsem svéráz, člověk intuitivní, spontánní, trošku mystickej a žijící přítomností. Když tyhle vlastnosti dáte do jedné bytosti, vznikne vám, no, průšvih. Anebo hodně velký dobrodružství.

Co je v mém příběhu důležité, že si to dobrodružství můžu dovolit.

Měla jsem a mám k němu všechny předpoklady.

Narodila jsem se do privilegované země v privilegované době. Komunismus a problémy porevolučního Československa znám jen z učebnic. Pocházím ze stabilní, podporující rodiny, kde se o mě a bráchu vzorně starali oba rodiče. Máma s tátou navíc hned po revoluci začali podnikat, a protože se jim dařilo, otevřela se nám dětem spousta možností, včetně té poznat svět.

Všechno bylo možné.

Všechno šlo.

A když věci náhodou nebyly úplně podle představ, říkalo se: „Když ti život dá citróny, využij je a udělej z nich limonádu.“

2.

Pocházím z Poděbrad, odkud to není daleko na hory do Krkonoš. Hned v první třídě se mi díky aktivnímu školníkovi Bohdanovi od nás ze školy, který byl lyžařský trenér, otevřela možnost jezdit každý víkend lyžovat. Hodně jsem se pro to nadchla a v zimě trávila na lyžích skoro veškerý volný čas. Bohdan pro mě byl víc než moji dědové. Zažila jsem díky němu nejkrásnější dětství, zároveň toho hodně naučil do života mě i mého bráchu. Třeba pít ferneta. A hrát mariáš. Časem jsem ho v kartách dokázala slušně oškubat. Viděla jsem, jak se v něm pere naštvanost a pýcha, že mě ty karty naučil tak dobře hrát. Ale vážně. Taky mě naučil, jak zabrat, nebát se, slušně se chovat, postarat se o sebe, nést zodpovědnost za cokoliv, co jsem provedla.

Ještě lepší to ale bylo s Bohdanem v létě, když jsme v rámci přípravy na zimní sezonu trávili většinu léta ježděním na kole. Brzo jsem si uvědomila, že na kole mi to jde líp než na lyžích. Dětem, co vyrostly se sjezdovkou za barákem, jsem na lyžích stejně nemohla konkurovat. Měly obrovský náskok a víkendy nestačily na to, abych je dohnala. A kolo bylo zábavnější!

Když mi bylo dvanáct, přihlásil mě Bohdan na cyklistický Nova Author Cup v Jizerkách. Byla jsem nejmladší účastník, ale dojela jsem první v juniorské kategorii a vyhrála jsem horské kolo. S tátou jsme se dohodli, že ho prodáme a za vydělané peníze mi koupí lepší silniční kolo. V prodejně, kde jsme ho kupovali, se ukázalo, že muž, který obchod vlastní, sám jezdí na kole závodně a kromě toho je taky trenér. Nabídl tátovi, že pokud budeme chtít, bude mě trénovat, abych mohla jezdit závodně. Plácli jsme si ještě tam. Okamžitě jsem naskočila do tréninku. Protože jsem byla docela urputná a na kole jsem trávila skoro všechen volný čas, rychle jsem se zlepšovala a začala vyhrávat medaile. Bavilo mě to tak moc, že v jednu chvíli jsem se viděla i na olympiádě. Za jeden rok jsem najela 14 000 kilometrů. To je na mladou holku slušný výkon. Navíc jsem si tam užila spoustu legrace.

Na střední se všechno začalo horšit. Můj trenér byl velice ambiciózní. Možná o kousek víc než já. Věnoval mi veškerý volný čas a začal se skrze mě hodně realizovat. Tréninky byly najednou málo legrační a hodně tvrdé. Vždycky jsem byla štíhlá, ale najednou jsem byla hubená jak lunt.

Navíc jsem prožívala první větší lásku.

Láska samozřejmě podle trenéra absolutně nešla dohromady s cyklistikou. „Když chceš jezdit vrcholově, musíš se na všechno ostatní vy... a jezdit jenom na kole,“ říkal a manipuloval se mnou. Vždycky se někde zjevil, u nás doma nebo před školou, jako by kontroloval, kde jsem a co dělám. Bylo to celkem psycho. Krizi tím samozřejmě vůbec nepomohl.

Věnoval mi opravdu hodně času i energie, do života mi toho dal spoustu, ten konec byl ale víc než hořký a dodnes to ve mně někde hluboko leží. Odešla jsem od něj postupně do dvou jiných týmů. Ani v jednom už to ale nebylo, jako když jsem začínala. V té době už jsem byla v pubertě a o dost svéhlavější. Kolo jsem přestala tolik prožívat, vlastně se mi až znechutilo. Do maturity jsem ho opustila a do teď jsem na něj zpátky nenasedla. Už je to přes deset let.

3.

Moji rodiče mi jsou vzorem, vždycky jsem s nimi dobře vycházela. Dali mi spoustu svobody dělat, co si přeju. „Tak dobře, zkus si, jaké to je...,“ řekli vždycky. Co jsem si vybrala, v tom mě podpořili. Pokud jsem měla cíl, na kterém jsem makala a neflákala jsem se doma u televize, podpořili by mě v čemkoliv.

To se trochu zkomplikovalo, když jsem skončila s kolem.

Bez kola jsem měla spoustu volného času a nevěděla, co s ním. Dělala jsem přesně to, co naši nesnášeli – poflakovala jsem se. Z hodné holky jsem byla najednou špatná holka, i když jen na chvíli. „Když nechceš dělat sport, dobře, v tom případě ale půjdeš studovat,“ říkali.

Nejsem bůhvíjak studijní typ a moc jsem nevěděla, co si počnu. Jednu neděli odpoledne jsem na internetu našla reklamu agentury, která pomáhá studentům zařídit univerzitní studium ve Velké Británii. U reklamy svítila pobídka: „Sjednejte si s námi nezávaznou schůzku v Praze.“ Přišlo mi to jako fajn nápad, udělám si výlet do Prahy a našim udělám radost. Minimálně je nebudu provokovat ležením doma.

Vždycky jsem si myslela, že vysokoškolské studium ve Velké Británii je pro Čechy nedostupná věc. Napadalo mě, že i kdyby to vyšlo, určitě bychom na to neměli peníze. Hodně mě proto překvapilo, když mi v agentuře v Praze řekli, že vyjet do Anglie není vůbec nemožné ani tak drahé. Po dlouhé době mě zase něco nadchlo.

Když se mě rodiče doma ptali, jak dopadla schůzka, bylo to na mně vidět. „Chtěla bych to zkusit.“

Naši na to řekli jediné: „Tak dobře. Tak to zkusíš.“

Tři měsíce po maturitě jsem si sbalila kufr a odletěla do Derby, kde jsem začala studovat bakalářské studium v oboru nutriční terapie a zdraví.

Derby, čtené Dárby, a ne, neptejte se mě proč, dodneška to nevím, není Londýn, ale malé, industriální a většinu roku podmračené město v centrální Anglii. Ve městě toho moc není a taky lidé v Británii jsou zvláštní. Pořád příjemně naladění, usměvaví a pozitivní, to jo, slýchala jsem „how are you, darling“ semhle a támhle, ale doopravdy jsem jim jejich zájem, starostlivost a věčný optimismus nevěřila. Mnohem spíš bych k nim našla cestu, kdyby aspoň jeden člověk přišel a řekl třeba, že dneska má vážně den naprd. No úplně jako já, zaradovala bych se. Konečně v tom nejsem sama! Ale to se ani jednou nestalo. Všichni byli pořád tak strašně happy, že mě to iritovalo. Ráda bych s nimi navázala bližší vztah, ale stála mezi námi tahle zeď podivné přetvářky a small talku o počasí. Do Británie jsem nezapadla.

Ani škola nebyla taková, jakou jsem očekávala, když jsem o britských školách slýchala v Česku. Hodně jsme četli studie, ze kterých jsme pak jako puzzle skládali eseje. Jak na něco nebyla osnova nebo bodový plán, Britové se zasekli a okamžitě to vzdávali.

Jak jsem byla na základce a střední škole hodná holka, protože jsem měla striktní režim kvůli sportu, v Británii mi začal úplně jiný život. Pěkně divoký.

Na škole bylo hodně mezinárodních studentů a utvořila se dobrá parta. A já se utrhla ze řetězu. Začala jsem pařit, pít alkohol. Víno jsem v sámošce vybírala na základě poměru cena /procenta alkoholu. Poprvé jsem zkusila trávu. I dost mužů. Sex pod americkou vlajkou v Británii byl jeden z mých největších zážitků. Vybouřila jsem se.

Kamarádi a párty mě bavili, ale škola čím dál míň. S každým dalším výživovým modulem, zákonem, předpisem a průvodcem ke zdravému životu a s každou další vědeckou studií se mi kroutil žaludek. Představa, že oborem nutriční terapie bych se měla živit po zbytek života, mě fakt strašila.

Mezi druhákem a třeťákem jsem si řekla, že od školy i Británie potřebuju odstup. Chtěla jsem odjet někam hodně daleko, ideálně mimo Evropu, kde si odpočinu. Anglie mi ukázala, že se nemám čeho bát, protože když zvládnu žít sama v nudném britském městě, zvládnu cestu kamkoliv.

Už rok předtím jsem byla s batohem na zádech cestovat po Filipínách, které mě uchvátily. Bavil mě pomalejší životní rytmus, příroda, klid a pohoda. Chtěla jsem to zažít znovu. Byl přede mnou poslední rok bakalářského studia. Nebyla jsem si jistá, jestli obor, který mě nebaví, studovat dál, případně kam jinam se nasměrovat po promoci na bakaláře. Doufala jsem, že dva měsíce na cestách by mi mohly pomoct ukázat směr nebo jiný pohled na život. Výraz mileniálská krize není můj favorit, ale výstižně popisuje realitu.

Jeden večer jsem si sedla ke Skyscanneru, rozhodnutá, že poletím tam, kam mi tato webová stránka nabídne nejlevnější letenku.

Srí Lanka?

No tak jo. Srí Lanka.

4.

Abych na cestě neutratila moc peněz, našla jsem si dobrovolničení. Hodně lidí v Česku si teď představí humanitární pracovníky v Africe, ale tak to není. Dobrovolničení je ta nejlepší cesta, jak levně cestovat, poznat jiné kultury, vylepšit si jazyk a zároveň potkat podobně naladěné lidi. Za pár hodin pomoci s čímkoliv dostanete od lidí, kteří si vás na dobrovolničení najmou, ubytování a stravu zdarma.

Napsala jsem e-mail komusi jménem Ishanka v hornatém městě Ella, protože hory jsou mi bližší než moře. Ishanka ve vnitrozemí Srí Lanky, kudy vede jedna z nejkrásnějších železnic světa a kde se nachází ikonický 9 Arch Bridge, renovoval malý guest house a zoufale potřeboval pomoct. Neměl ani takovou základní věc jako profil na Bookingu. O to jsem se měla postarat já. Když jsme se domlouvali, u prvních pár e-mailů jsem si myslela, že komunikuju se ženou. Překvapilo mě, když se z další konverzace ukázalo, že Ishanka je muž. Takže určitě nějaký typický Srílančan – ve středním věku, trochu při těle, vypouklé břicho a vousy až pod klíční kost. Ano, takové předsudky jsem měla.

Jakmile jsem měla potvrzené dobrovolničení, vydala jsem se na cestu.

Doletěla jsem do Colomba, kde mi Ishanka zařídil ubytování u své kamarádky. Druhý den jsem vyrazila do hor. Za 8 hodin cesty jsem zaplatila 50 Kč. Prdelku jsem měla naklepanou jako řízek, ale ty výhledy!

Ishanka na mě čekal na nádraží v Elle a až na vousy byl úplně jiný, než jsem si ho představovala. Vysoký, charismatický třicátník, brutálně přitažlivý! Hotové kinder překvapení pro velké děti! Tak to jsem pěkně v háji, bylo první, co mě napadlo, když mě píchlo za hrudní kostí. Přesto jsme na sebe prvních pár dní koukali jako trubky. Já jsem byla klasicky vykulená úplně ze všeho, sotva jsem ze sebe vypravila slovo. On evidentně nevěděl, co se mnou, aby ze mě nějaké slovo vypáčil.

Nebylo těžké se zamilovat do obou, do mého vousatého zaměstnavatele i do Srí Lanky.

Rodiče mě viděli šťastnou, to pro ně bylo podstatné.

5.

„A důvod?“ nenechala jsem se odbýt.

6.

7.

8.

9.

10.