HOLOKAUSTY:

IZRAEL, GAZA A VÁLKA PROTI ZÁPADU

Gilles Kepel

HOLOCAUSTES: ISRAËL, GAZA ET LA

GUERRE CONTRE L‘OCCIDENT

Copyright © Plon 2024

Vydáno po dohodě s SAS Lester Literary

Agency & Associates

České vydání © Bourdon, 2024

Překlad © Barbora Šůchová Obálka © Jiří Dvorský

ISBN: 978-80-7611-195-0

SVĚTOVÝ OTŘES PO 7. ŘÍJNU

Kataklyzma ze 7. října 2023 a jeho okamžité následky mne ve spojitosti s vyvolanou lidskou tragédií a nesmírným traumatem utvrdily, že tak zásadní událost je třeba osvětlit a uvést do kontextu. Nebylo na co čekat, bylo třeba neprodleně určit příznaky neštěstí, které se šířilo rychlostí pandemie, z níž jsme se sotva vymanili, a promptně stanovit diagnózu. Především jsem se chtěl vymezit vůči protichůdné a ohlušující radikální rétorice, která zní veřejným prostorem. Zastírala totiž složité příčiny jevu, aby podpořila zjednodušující ideologický zápal. Snažil jsem se co nejrychleji odhalit fanatsimem opomíjené „slepé skvrny“, abych přinesl nezaujatou, racionální a ověřitelnou tezi. Oba zrcadlové masakry se týkaly nás všech a od počátku jsem vzhledem k jejich symbolickému významu předpokládal, že v celém Středomoří, Evropě i Americe přinesou střednědobé i dlouhodobé důsledky. Skýtají totiž potenciál destabilizovat světový řád platný od roku 1945.

Kniha o tragédii završuje půlstoletí výzkumu Blízkého východu, s nímž jsem začal v létě roku 1974. Čtyři dekády jsem působil jako vysokoškolský profesor na univerzitách ve Francii i po celém světě. Za ta léta jsem vedl čtyřicet pět disertačních prací a publikoval přes dvacet knih přeložených téměř do stejného počtu jazyků. Tento text o bezprostředních událostech si klade za cíl zasadit je do širší perspektivy, aby do nich vnesl světlo a mohl na stínit jejich možné důsledky. Smysl mé práce tkví v pozorování, analýze následků a zapojení do veřejné diskuse. Je to o to naléhavější, protože akademickou půdu opouštím ve chvíli, kdy ji ty samé události ve spárech protichůdných vášní pustoší. Kampusy od Kalifornie po Evropu okupují studenti a vyučující, kteří z výsostného podhoubí myšlenek a vzdělanosti udělali bitevní pole, kde lačnost po vědění nahradil ideologický zápal. Naopak já jsem se účastnil debat a vyměňoval jsem si korespondenci s těmi, na něž vyhrocení konfliktu dopadlo nejvíce. Od konferencí v evropských synagogách až po vydání arabského překladu prvního francouzského vydání knihy Holocaustes (vznikl v Libanonu a vyšel v Kuvajtu v květnu 2023) jsem se snažil podělit o nashromážděné vědomosti, abych zájemcům pomohl utříbit si střípky potřebné k nalezení realistického a spásného východiska z této bezprecedentní tragédie.

Události ze soboty 7. října 2023 a jejich následky v podobě krvavé trestné výpravy Hamásu na židovský stát a zmasakrování Palestinců v Gaze při izraelské odvetě v první čtvrtině 21. století totiž znamenají prudký zvrat. Třetí tisíciletí křesťanské éry již 11. září 2001 zahájila slovy jejího saúdskoarabského strůjce Usámy bin Ládina „dvojitá požehnaná trestná výprava na New York a Washington“. Tak bin Ládin útok nazval, když z afghánské jeskyně promluvil pro televizi al-Džazíra 7. října 2001.

Úder spáchaný nadnárodní sunnitskou organizací al-Káida, který měl stanout na prahu islamistického tisíciletí, však ducha tehdejšího západního světa nezlomil. Pařížský deník Le Monde můžeme stěží podezírat, že straní Spojeným státům, a přesto se na jeho první stránce objevil titulek: „Všichni jsme Američané“. O dvě desetiletí později nový nájezd jiného islamistického hnutí, tentokrát palestinského, napojeného na šíitskou íránskou osu odporu, nejenže židovskému státu přivodil nejhorší vojenský a existenční šok od vyhlášení nezávislosti v roce 1948, ale také hluboce a v nebývalém měřítku ochromil západního hegemona zevnitř. Ten se dočkal démonizace a jeho vlastní mládež jej začala častovat jako opovrhovaný Sever, proti němuž povstala vznešená ad hoc koalice globálního Jihu. Izrael se v jejich očích smrsknul na výčet svých hříchů a stal se příkladným symbolem zavrženíhodného Severu. V tomto morálním přehodnocování světa ztělesňuje Gaza utrpení par excellence a stala se nositelkou současného chápání „genocidy“ páchané Severem na Jihu. Palestinské území sužuje naprostá spoušť v důsledku bombardování, jež si vyžádalo desetitisíce mrtvých a raněných, nucené přesuny obyvatelstva z jednoho konce enklávy na druhý, hladomor šířící se s přerušením humanitární pomoci… To vše se interpretuje jako vyvrcholení největšího zločinu v dějinách lidstva, který představovala evropská kolonizace, provázená otrokářstvím. V tomto metanarativu se na trestnou výpravu Hamásu taktně pozapomíná.

Epistemologický převrat korunuje pronikání woke a dekoloniálních ideologií na americké a evropské univerzity od konce dvacátého století, kdy se začaly šířit po sociálních sítích. Spočívá především v redefinici termínu holokaust – v současném chápání se ustálil po konci druhé světové války pro označení vyhlazování evropských Židů nacisty. Právě na tomto základě OSN v roce 1947 vytvořila židovský stát jako útočiště pro přeživší šoa, což je hebrejský termín znamenající vyhlazení. Koncem podzimu 2023, po bombardování Gazy v odvetě za pogrom ze 7. října, ztratil Izrael, protivníky nyní označovaný za genocidní stát, kredit na mezinárodní scéně právě z toho důvodu, z jakého jej OSN morálně a právně založila. A opovržení se dostává i vládám očerňovaným za příslušnost k Severu, které podporují právo židovského státu na existenci, ač kritikou premiéra Netanjahua nešetří. Naši ideologové je odkazují zpět k vlastnímu prvotnímu hříchu – evropské koloniální expanzi. Přiřkli jí narativ holokaustu světových dějin par excellence, který nyní nahrazuje vyhlazování Židů nacisty, jakožto zosobnění univerzálního Zla.

Zatímco tedy pokračuje izraelská vražedná ofenzíva v Gaze, Írán se svými spojenci z osy odporu útočí na židovský stát, ten mu to oplácí a narušuje se mezinárodní námořní plavba v Rudém moři a Suezském průplavu, na Severu vzplála další bitva: kampu sy okupují aktivisté z řad studentů, kteří požadují přerušení veškerých vztahů s izraelskými univerzitami a skandují globalizované heslo v angličtině: „From the river to the sea, Palestine will be free!“ Chytlavý rým a plná ústa svobody nicméně znamenají, že mezi řekou Jordán a Středozemním mořem má podle nich místo pouze Palestina, Izrael tudíž nikoli. V podobném duchu vyhánějí šovinističtí židovští osadníci palestinské obyvatele ze Západního břehu Jordánu, aby v něm mohli opět nastolit biblickou Judeu a Samaří, které Hospodin zamýšlel věnovat výhradně Izraelitům.

Oproti těm, kteří zpětně dávají požehnání dějinným událostem, aby je podřídili přehnaně mystickému vzpomínání, mladí demonstranti na euroamerických kampusech, skandující své rýmované slogany, mají znalosti geografie, a dokonce i té nejnovější chronologie, jen povšechné a navíc se na ně nabalil ideologický balast: z minulosti ignorují vše, kromě případů, kdy ji přepisují, aby ospravedlnili své dnešní přesvědčení. Ještě před narozením generace Z s telefony neustále připojenými k sociálním sítím byl v roce 1993 zahájen mírový proces v Oslu. Ve svaté zemi Židů, křesťanů a muslimů se po první intifádě, palestinském povstání započatém roku 1987, začalo pracovat na dvoustátním řešení. Jak uvidíme níže, úsilí rovným dílem torpédovaly strana Likud premiéra Netanjahua, inspirovaná americkými neokonzervativci, a palestinský Hamás, podporovaný Íránskou islámskou republikou. Abrahámovské dohody z roku 2020 pod záštitou Donalda Trumpa měly Blízkému východu zajistit dostatečné bohatství na to, aby se otázka palestinského státu zametla pod koberec. Společný podnik technologicky zdatného izraelského národa a bohatých petromonarchií Arabského poloostrova měl přinést celé oblasti prosperitu. A z téhle obrovské iluze vzešla na podzim roku 2023 smršť násilí. Význam však pochopíme pouze tehdy, pokud vše zasadíme do perspektivy nedávné historie.

Naše chápání tragédie tříští bezpočet obrazů, které zaplavují online prostor, čímž stírají paměť a brání zaujetí stanoviska.

Jev nemá v takovém měřítku obdoby a vyústil v první globální politickou mobilizaci inspirovanou především sociálními sítěmi zaplavenými dezinformacemi. Dvojnásobná požehnaná trestná výprava z 11. září 2001 náležela do doby uvadající slávy satelitní televize a rezonovala především na katarské stanici al-Džazíra, ale pogrom ze 7. října 2023 o dvacet let později se odehrál už v digitální éře, kterou zahájil v únoru roku 2005 vznik YouTube. V následujícím desetiletí jeho zrůdné využívání ještě vystupňoval Islámský stát, když bez skrupulí streamoval záběry z mučení zajatců a rukojmích. Na 3 000 džihádistů z brigád Izz ad-Dína al-Kassáma, kteří 7. října překročili hranici s Izraelem, masakr v reálném čase natáčelo. Videa obletěla displeje chytrých telefonů po celém světě. Mezi potenciálními sympatizanty zafungovala jako Legenda aurea digitálního věku, v řadách protivníků vyvolala paniku a obyčejné lidi vyděsila.

Zejména ve Francii zpočátku panovala solidarita s oběťmi. Vzpomínka na útoky Islámského státu na francouzské půdě dosud nevybledla a masakr účastníků festivalu Supernova připomněl krveprolití v Bataclanu 13. listopadu 2015. Rány z automatických zbraní přerušované provoláváním identického hesla „Alláhu Akbar!“ přímo vybízely k ztotožnění obětí obou útoků džihádistů.

Následovaly však desítky dnů nejistoty, během nichž různí islamističtí aktéři, jako například Hizballáh, chtěli udržet kontakt s „progresivními“ západními influencery a většinu úmrtí připisovali palbě izraelské armády. Ofenzíva židovského státu v Pásmu Gazy ipso facto proměnila oběti v katy. Sociální sítě zaplavily internet fotografiemi bombardování, zkrvavených těl drcených pod betonem a lidí prchajících v apokalyptických kulisách. Izraelští piloti a dělostřelci samozřejmě nikoho holýma rukama nerozsápali, ale rozsah masakru v mžiku překročil počet obětí pogromu a v řádu týdnů ho navýšil dvacetinásobně. Samozřejmě se šířily falešné zprávy, počty mrtvých oznamovalo nevěrohodné Hamásem ovládané ministerstvo zdravotnictví, které všechny padlé prezentovalo jako civilisty, i když mezi nimi byli i bojovníci z brigád Izz ad-Dína al-Kassá ma… Lepší zdroj však neexistoval, novináři měli do Pásma Gazy zakázaný vstup, takže jim nezbylo než údaje přebírat.

V každém případě se rychle prosadil mediální princip reality, bez ohledu na přehánění či manipulaci s informacemi oběma stranami konfliktu. Izrael nese vinu na počtu palestinských obětí prostřednictvím síly vlastní armády. Tím spíše, že má převahu – stíhací bombardéry F-16 a tanky Merkava ostře kontrastují s vozy taženými zvířaty a vystlanými matracemi s vystrašenými dětmi. To utvořilo narativ, který si podmanil srdce a mysl nejaktivnější části euroamerické mládeže a bývalému Západu, dnešnímu Severu, zasadil morální ránu. V rámci veřejné debaty by zcela legitimně a se vší naléhavostí měly zaznívat připomínky děsivého rozsahu masakru civilistů v Gaze a jeho odsouzení. Nesmí se ale opomíjet hrůzy pogromu nového typu útoku ze 7. října a otřesný osud rukojmích vězněných v tunelech pod Gazou. Uvažování o tragédii se však roztříštilo do té míry, že obě strany zavírají oči a odmítají vidět utrpení těch druhých. V této situaci se nedá očekávat nic jiného než dialog hluchých, což brání průběhu budoucího vývoje, který se omezuje na likvidaci protivníka v rámci pokračování vojenských operací, přestože narážejí na své limity. Do očí bijícím příkladem je opakovaný neúspěch rozhovorů mezi Izraelem a Hamásem zprostředkovaných Katarem, Egyptem a Spojenými státy po první výměně rukojmích za zajatce v listopadu 2023.

Mezinárodní společenství se snaží nalézt politické řešení, jež by ukončilo válečný konflikt započatý 7. října. Nabízí se znovuotevření dvoustátního řešení, jehož první verze vznikala během mírového procesu v Oslu v roce 1993. Rozhovory tehdy vedla Organizace pro osvobození Palestiny (OOP) Jásira Arafata a izraelská levicová vláda Jicchaka Rabina. Premiéra stály život, když ho 4. listopadu 1995 zabil židovský fanatik, jehož následovníky dnes představují šovinističtí osadníci na Západním břehu Jordánu. Toto řešení pak bylo napadáno jak Netanjahuem, který působí ve funkci premiéra už patnáct let, tak i Hamásem, jenž je od roku 2007 v Gaze u moci. Mír může nastat jen za předpokladu, že se dnes stejně jako v minulosti najdou cesty, aby na území Palestiny mohly žít oba národy, jak ve dvacátém století mezi dvěma světovými válkami vymezoval mandát Velké Británie s požehnáním Společnosti národů.

Dvoustátnímu řešení se však erupce po 7. říjnu vysmívají ve jménu vzájemně se vylučujících mesiášských nacionalismů válčících o Svatou zemi. Sváry se vyhrocují na symbolicky významném místě. Židé jej nazývají Chrámová hora, na jejímž úpatí se nachází Zeď nářků neboli hebrejsky „Ha-Kotel“. Pro muslimy jde o komplex mešit, kde stojí al-Aksá a svatyně Skalní dóm, a po Mekce a Medíně pro ně představuje třetí nejposvátnější místo. Zradikalizovaní věřící obou vyznání jedním dechem vyhlašují jeho nedotknutelnost za posvátnou, navzájem se obviňují ze znesvěcení, které ospravedlňuje bezbřehé použití násilí vůči nepříteli. Důkazem budiž název „Potopa al-Aksá“, který dal Hamás trestné výpravě ze 7. října. Charakter oběti si vypůjčuje od masakru Izraelitů, spáchaného podle vzoru potopy, kterou seslal Alláh, aby potrestal ty, kdo odmítají přijmout slova Prorokova. Izraelská kontrola nad mešitou představuje v jejich očích svatokrádež, kterou skrz naskrz indoktrinovaní věřící očišťují proléváním židovské krve. Na druhé straně vyhlazení Kanaánců po dobytí Jericha Izraelity pod vedením Jozua, jak se píše v Bibli, ospravedlňuje v očích náboženských sionistů z osad nejen vyhnání Palestinců ze Západního břehu Jordánu, za nějž zélóti nahrazují biblickou Judeu-Samaří výslovně darovanou Hospodinem vyvolenému národu, ale i fyzickou likvidaci Palestinců v Gaze. To podpořilo pokračování války v čistě vojenské rovině vedoucí k iluzorní eliminaci protivníka. Tím je labyrintem tunelů chráněný, po zuby ozbrojený Hamás Jahji Sinvára.

Koncem května 2024 se však proti neochvějnému zastánci čistě vojensky orientovaného postupu premiérovi Netanjahuovi postavili ministr obrany Joav Galant a náčelník generálního štábu Herzi Halevi. Kladnou odezvu našli v Pentagonu. Jeho nejvyšší představitelé po americké invazi v březnu 2003 sloužili v Iráku a z neúspěchu boje s povstalci se poučili. Ten byl zpočátku pojímán ryze vojensky, ale generál Petraeus podpořil vznik sunnitské administrativy, aby se postavila příznivcům svrženého diktátora Saddáma Husajna a džihádistickému povstání. Na bitevním poli v Gaze neúspěch nahlodal politickou podporu, které se premiér těšil ve jménu účinnosti výhradně vojenského řešení, bez ohledu na humanitární či morální aspekty. Selhání snižuje důvěryhodnost Netanjahuovy strategie v rámci jeho celého působení v politice. Stupňuje se i vnější tlak. Mezinárodní soudní dvůr, jemuž předsedá libanonský soudce Nawáf Salám, vyzval 24. května Izrael, aby „s okamžitou platností“ zastavil ofenzívu v Rafáhu. Tamější humanitární situaci označil za „katastrofální“.

Dle vyjádření předsedy Likudu by však jakýkoli mírový proces s uznaným palestinským státním útvarem nenávratně oslabil židovský stát. Násilný průběh druhé intifády (2000–2005), při níž masivně docházelo k sebevražedným útokům, které se staly inspirací 11. září, podkopal základy mírového procesu z Osla. Izrael zareagoval dvěma vzájemně se doplňujícími způsoby. Na jedné straně dal tehdejší premiér Ariel Šaron vyklidit židovské osady v Gaze. To podpořilo převzetí moci Hamásem, který se podobně jako Likud stavěl proti mírovému procesu. Pobřežní pásmo obývané výhradně Palestinci hnutí plně ovládlo. Vyzývalo ke zničení židovského státu a stále úspěšněji podrývalo autoritu vedení národního hnutí OOP. Na druhé straně byla mezi židovským státem a Západním břehem Jordánu vystavěna oddělující bariéra, aby bránila pronikání teroristů páchajících sebevražedné atentáty. Území se rozdrobilo na oblasti pod správou OOP se sídlem v Ramalláhu a náboženské sionistické osady podporované Likudem. K 7. říjnu čítaly na 700 000 osadníků, jejich počet se tedy za dvě dekády zdesateronásobil a Palestinská samospráva zůstala bezzubá.. Neschopnost a nepotismus na tomto území doprovází autoritářskou vládu osmdesátiletého prezidenta Mahmúda Abbáse, který pozastavil činnost parlamentu.

Na tomto místě se nabízí parafrázovat výrok francouzského nositele Nobelovy ceny za literaturu Françoise Mauriaca. Ten po druhé světové válce ironicky prohlásil, že Německo tak miluje, že chce mít Německa dvě (tehdy byla země rozdělena na SRN a NDR a republiky byly odděleny neprostupnou železnou oponou). Premiér Netanjahu rovněž stál o rozdělení Palestiny na dvě různá území, aby jako historický celek zmizela v propadlišti dějin. Především pak podporoval vzestup nejradikálnějšího vůdce Hamásu Jahji Sinvára, kterého spolu s dalšími 1 206 palestinskými vězni propustil z vězení v roce 2011.

Od roku 2012 se Hamás zřekl věrnosti Muslimskému bratrstvu a spřáhl se s Íránem a jeho protiizraelskou osou odporu. Násilná rétorika a činy Hamásu působily na Západ odpudivým dojmem – jím ovládané území neuznává žádnou mezinárodní smlouvu. Naopak palestinská věc zhmotněná Arafatovou OOP si v Evropě a Spojených státech získala značné sympatie. Netanjahu korunoval Sinvára svým úhlavním nepřítelem a poté se postaral, aby Katar každý měsíc financovaal Hamás leteckou kyvadlovou dopravou s kufry naplněnými až 40 miliony dolarů. Udržoval tak v enklávě výnosnou šedou ekonomiku napojenou na regionální obchod pašeráckými tunely ústícími na egyptský Sinaj. Hnutí z tohoto obchodu žilo. Netanjahu, věřil, že to islamisty odradí, aby svou štvavou rétoriku přetavili v činy. Zaslepení bytostně chybnou koncepcí způsobilo, že izraelská vláda nedokázala předvídat krvavý výpad ze 7. října ani jeho dopady. Následné extrémní bombardování Gazy je rovněž premiérovým fíkovým listem při zakrývání zodpovědnosti za katastrofu, která Izrael postihla. Mezitím vyčkává, až dějiny či izraelské soudy vyhodnotí rozsah jeho osobní nezpůsobilosti. Vždyť předsedá vládě, která stáhla tanky z hranic, aby vyslala operační pluky na pomoc osadníkům čelícím vzpouře Palestinců, kterým na Západním břehu Jordánu neustále ukrajovali půdu. Není vyloučeno, že stejně jako jeho ministr obrany Joav Galant stane před Mezinárodním trestním soudem, pokud se tři soudci rozhodnou následovat doporučení prokurátora Karima Khana. Mohli by se zpovídat z obvinění ze zločinu proti lidskosti – stejně jako vůdci Hamásu Jahjá Sinvár, vojenský velitel Muhammad Dajf a šéf politického křídla Ismáíl Haníja, který žije v Kataru a vlastní turecký pas vydaný prezidentem Erdoğanem.¹

Jednotlivé dílky skládačky připomínám a uvádím do kontextu společně s dalšími aspekty dále v knize. Ve svém líčení se chci zejména oprostit od ideologického balastu, který se od 7. října nabalil na mezinárodní média, politiku i akademickou obec. Čtyři desetiletí jsem strávil jako badatel a poté profesor politologie aplikované na současný arabský a muslimský svět, nepochybně i proto věnuji zvláštní pozornost sepsání co nejsoudržnějšího textu. To vyžaduje nezaujatý postoj. Ve veřejném prostoru je samozřejmě naprosto legitimní, pokud se někdo přikloní na jednu či druhou stranu. 10/7: 100 Human Stories je titul knihy novinářky izraelského levicového deníku Ha-arec Li Jaron. Přesně dokumentuje hrůzy masakrů, stejně jako vyprávění Croire en la vie od Laury Blajman-Kadar, mladé francouzsko-izraelské spoluorganizátorky hudebního festivalu, kde fedajíni zmasakrovali přes 300 lidí. Sama běsnění přežila ukrytá v karavanu. Tato svědectví zachycují traumata izraelské společnosti s nebývalou naléhavostí. Kromě samotných skutečností rezonuje izraelskou veřejností, a také mezi mnoha Židy v diaspoře, náhlá připomínka pogromů. Strašlivé vzpomínky měl navždy zažehnat právě vznik židovského státu. Oživený traumatický zážitek vysvětluje, proč izraelští voliči, rozhodně nejen z řad příznivců premiéra, v následujících měsících udělili vládě bianko šek na totální válku a následné nemilosrdné bombardování obyvatelstva v Palestině. Tamější civilisté rovněž čelí dehumanizaci, stejně jako obyvatelé kibucu Beeri nebo účastníci festivalu trance hudby Supernova, kteří byli zavražděni a jejich těla zhanobena se směsicí zvířecí nelidskosti a náboženského fanatismu. Na druhé straně mnohé šokuje zmasakrování Palestinců, utrpení lidí, kteří přišli o své domovy, nemají přístup ke zdravotní péči a potravinám a izraelská armáda je z domoviny hnala jako dobytek. Pohled vyvolává solidaritu a mobilizaci, zejména na vysokoškolských kampusech v zemích Severu, které se obracejí proti svým vládám a viní je, že nevyvíjejí dostatečný nátlak, aby Izrael uzavřel příměří.

Ikonou tohoto globálního jevu je Kolumbijská univerzita. Leží mezi nejluxusnější židovskou čtvrtí New Yorku Upper West Side na Manhattanu a chudým, černošským a hispánským Harlemem, kde v posledních desetiletích vyrůstaly mešity. Mezi nejvýraznější vyučující patřil Edward W. Said, profesor palestinského původu. Jeho bestseller Orientalism z roku 1978 (česky: Orientalismus, Paseka, 2008) je považován za bibli woke a dekolonialistických ideologií, které vysvětlují osud bombardované Gazy jako ukázkový příklad odporu globálního Jihu proti Severu. Proti němu ostatně povstaly i vlastní děti stejně jako potomci imigrantů z Jihu, kteří byli přijati na jeho území, když utíkali z domoviny před bídou a útlakem. Jiný profesor na Kolumbijské univerzitě, Raphael Lemkin, který jako Žid uprchl do USA před nacismem z rodného Lvova, přišel v roce 1943 s pojmem „genocida“ a označil jím „konečné řešení“. Termín se však nyní obrátil proti státu založenému přeživšími šoa. Izrael se jím častuje a stanul před Mezinárodním soudním dvorem kvůli obvinění z vyvražďování Palestinců v Gaze v rámci odvetného úderu po pogromu ze 7. října.

Přesně osmdesát let poté, co Lemkin přišel se svým neologismem, se genocida stala heslem univerzitních demonstrací na Kolumbijské univerzitě a v celém západním světě. Prostřednictvím sociálních sítí se rozšířilo do mnoha dalších společenských sfér, dokonce i do těch, kde byste to nečekali – například na Velkou cenu Eurovize v květnu 2024, která se konala ve švédském Malmö. Švédsko přijalo miliony uprchlíků z Blízkého východu v duchu tradičního laxního azylu podle skandinávského sociálnědemokratického modelu, aby dorovnalo pokles místní populace. Malmö se vyznačuje velkým počtem obyvatel palestinského původu, zejména z Gazy. Výrazná aktivita nadmíru zpolitizovaných militantních skupin ve Švédsku již vedla k roztržce s Tureckem, které od roku 2022 do ledna 2024 blokovalo vstup země do NATO, protože tam operovala iredentistická Strana kurdských pracujících, jejíž příznivci jsou poslanci parlamentu. Komunitární, a dokonce islamistické separatistické projevy podporované místní multikulturalistickou tradicí vedly k ohromujícímu rozmachu podpory krajní pravice. Švédští demokraté, členové vládní koalice, chtějí radikálně omezit udělování azylu.

V této zjitřené atmosféře zase muslimy z celého světa v roce 2023 popudila série veřejných pálení Koránu. Událost měla dozvuk až v Bruselu, kde kvůli tomu letos v říjnu tuniský občan zavraždil dva fanoušky švédského národního fotbalového týmu, který tam hrál zápas. Tento muž v Belgii pobýval nelegálně, již dříve byl zadržen ve Švédsku a poté deportován. Hlásil se k příslušnosti k Islámskému státu. Houstnoucí napětí v Malmö vyústilo v protest asi deseti tisíc lidí proti účasti mladé izraelské zpěvačky Eden Golan na Eurovizi. Když vystoupila na pódium, její zpěv přehlušovalo bučení. Soutěž se pořádá již 64 let a sociální témata jí spíše nerezonují, ale letos poprvé oblíbenou a nekonfliktní událost celosvětový politický problém tak výrazně ovlivnil. Kromě účasti početné a krajně mobilizované palestinské komunity se k události prostřednictvím sociálních sítí připojilo i krajně levicové, alternativní a ekologické hnutí. V protestních průvodech pochodovala ekologická aktivistka Greta Thunberg. Měla na sobě kefíju, palestinský kostkovaný šátek, a jedním dechem odsuzovala globální oteplování, sionismus a vyvražďování Palestinců v Gaze. Hudební průmysl reagoval i jinak. Z festivalu The Great Escape v anglickém Brightonu pořádaném koncem května 2024 odstoupilo asi sto ze 400 umělců. Akci totiž sponzorovala Barclays Bank, která podle britské skupiny Palestine Solidarity Group poskytla úvěry ve výši 7,6 miliardy dolarů výrobcům vybavení používaného ve válce v Gaze. Bojkot čeká i ostatní festivaly spojené se stejným bankovním domem.

V politicky institucionálním kontextu válka přímo a bezprecedentně dopadá na americké prezidentské volby v listopadu 2024. Izraelsko-palestinský konflikt se vůbec poprvé stal významným tématem a ovlivnil politiku prezidenta Joea Bidena, který usiloval o znovuzvolení.² Mobilizace pro Gazu mezi některými skupinami evropské mládeže se rovněž propsala do červnové kampaně před evropskými volbami. Ve Francii se vystupňovalo napětí uvnitř levice, která je rozpolcená mezi stranu Nepoddajná Francie (LFI) a Socialistickou stranu PS. LFI Jean-Luca Mélenchona neochvějně stojí na straně Gazy proti Izraeli, zatímco k PS se hlásí řada židovských intelektuálů, kteří se ostře vymezují vůči Benjaminu Netanjahuovi, ale zůstávají naprosto oddaní židovskému státu. Konflikt mezi dekolonialistickou a koloniální levicí, jak jej označila lídryně kandidátky LFI, europoslankyně Marion Aubry, se vyostřil, když na zvolitelné místo na kandidátce Nepoddajné Francie umístila francouzsko-palestinskou právničku Rimu Hassan. Místo sociálních otázek se řešilo téma identity. Zdůraznění palestinské otázky jakožto prioritního bodu volebního programu zajistilo solidární hlasy voličů z řad muslimských přistěhovalců a části středostavovské mládeže.

Podobný jev se objevil ve Spojeném království před Brexitem. V květnových komunálních volbách se vůbec poprvé muslimské hlasy sjednotily kolem podpory Palestinců, obětí bombardování. V postindustirálních městech v regionu Midlands, kde se soustředí tato voličská základna, tedy lidé zejména původem z indického subkontinentu, se pod hlavičkou hesla „Za Gazu“ ucházely o hlasy desítky kandidátů. Ti porazili rivaly z řad bývalých labouristických zastupitelů, pro něž dělnické obvody tvoří tradiční baštu. Předseda strany, sir Keir Starmer, který se již dočkal nominace na premiéra pro parlamentní volby plánované na červenec 2024, odmítl podpořit požadavek na příměří v Gaze a voliči mu za to u uren vystavili účet.

Starmer červnové parlamentní volby skutečně vyhrál a 5. července se stal novým britským premiérem - pozn. překladatele

Celá americko-izraelská strategie se zhroutila 7. října 2023, tudíž se ve snaze o realistický a trvalý mír musíme vrátit ke zkoumání možností dvoustátního řešení. K tomu však musíme pochopit a interpretovat v kontextu událost, která způsobila celosvětové trauma. Rozpoutané násilí znovu otevřelo otázku izraelsko-palestinského konfliktu a otřáslo samotnými morálními základy světového řádu, které byly vytvořeny po vítězství nad nacismem v roce 1945. Náročná zkouška politické kreativity předpokládá, aby se snahy, ať už povedou k čemukoli, zakládaly na vědění. Následující stránky k tomu snad přispějí.