Den po dni

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.cooboo.cz

www.albatrosmedia.cz

nofreeusernames

Den po dni – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2024

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Ahoj!

Jsem Ola alias Nofreeusernames a miluju:

1. advent a každý rok si kupuju minimálně pět kalendářů,

2. romantické feel good příběhy, které už pár let píšu.

Tahle knížka je spojením obou těchto lásek a bude vás provázet až do Štědrého dne. Má celkem dvacet čtyři kapitol odpovídajících dvaceti čtyřem dnům adventu, které prožívá hlavní hrdinka Addie. Každý prosincový den si otevřete jednu kapitolu, stejně jako byste otevírali okénka čokoládového kalendáře, a 1. prosince si přečtete Addiin 1. prosinec a tak dále. Stačí si třeba pomocí pravítka roztrhnout perforovanou část a otevřít kapsu, ve které se ukrývá kus příběhu pro daný den.

Schválně, dokážete nečíst napřed? Nebo neslupnout celou knížku během pár dní před Vánoci? I když nakonec proč ne, je vaše, čtěte si ji tempem, které vám sedí.

Užijte si advent, Vánoce i příběh o tom, jak se Adeline Redwoodová neplánovaně zamilovala do Jaxona Blacka.

Pusťte si playlisty ke knize!

https://www.cooboo.cz/c/den-po-dni/

1. prosince

Tohle je příběh dvaceti čtyř dnů života Addie Redwoodové

Dnes ráno jsem stoupla do kaluže krve uprostřed naší koupelny

Všechno to začalo tím, že jsem přišla o svého nejlepšího kámoše

Za svůj život jsem přečetla přes tisíc knih (počítám i leporela), a stejně nevím, jak začít. Tak prostě nějak začnu.

Addie

Co děláš?

Scott

Učím se na zítřejší test samozřejmě!

Addie

Jo, jasně, já taky

Scott

Addie

Jistě tam bude otázka na holku, co jde po osmnácti letech strávených ve věži na rande s prvním klukem, který jí vleze oknem do pokoje, navzdory faktu, že se na to její chameleon tváří trochu skepticky

Scott

Na vlásku?

Addie

Scott

Ty a tvůj crush na Flynna Rychlíka!

Scott

Já odpočívám od učení v gymu

Addie

Připomeň mi, od kdy je mučení ve fitku relax?

Scott

Neubylo by tě, kdybys to někdy zkusila, nebo, já nevím, JAKÝKOLI POHYB

Addie

Právěže ubylo! A já si svoji sexy knihomolskou figuru nehodlám zkazit nadbytkem svalů

Addie

A navíc nejsem úplná lemra, hodně tancuju

Scott

To sice tvrdíš, ale ještě tě při tom nikdy nikdo neviděl

Addie

Tancuju tajně, protože to neumím

Scott

Kdyby sis vzala trikot a šla někdy se mnou do fitka, polovině kluků by z těch tvých knihomolských předností vypadly oči z důlků Nechci tě do ničeho nutit, ale to cvičení ještě zvaž, mohla bys tu potkat muže svých snů

Addie

Ne, dík, můj klučičí radar je dlouhodobě nefunkční, takže zůstanu navždy single

Scott

Po milionté: neudělala jsi ze mě gaye, byl jsem na kluky dlouho předtím, než jsme spolu začali chodit, jen jsem si to nechtěl připustit

Addie

Ráda jsem pomohla

Scott

Navíc z jedné kapky není moře

Addie

Pamatuješ na Wildera, do kterého jsem byla zabouchnutá ve druháku? Minulý týden rozflákal auto, když jel opilý z pařby

Addie

A Carter, má dlouhodobá platonická láska, letos v létě zbouchnul Jules a vykašlal se na ni

Scott

Tři kapky na moře taky nestačí?

Addie

Jsem marná!

Scott

Ještě že máš tak dobrý vkus na kamarády (ukazuju na sebe)

Addie

Jo, vybrala jsem si kámoše, co se pozítří odstěhuje do jiného státu. Dobře já!

Scott

Nedáme ve čtyři sraz v Blackově knihkupectví? Něco pro tebe mám, abych ti to aspoň trochu vynahradil

Addie

Co?

Scott

Něco

Addie

Fajn, nechám se překvapit!

Ani máma, která je zrovna teď někde uprostřed Antarktidy, na sobě nemá tolik vrstev oblečení jako já. Kvůli dvěma svetrům jsem nebyla schopná dopnout kabát, do své huňaté šály jsem se prakticky mumifikovala, moje rukavice měly vlastní rukavice, a stejně jsem klepala kosu. Kdyby aspoň už konečně začalo sněžit! Zatím ale bylo jen sucho a mráz, holé stromy se snažily odolat náporům větru a všechno bylo smutně vybledlé. Moje nejoblíbenější část roku úplně postrádala styl pohlednic, co prodává paní Greenová ve svém papírnictví. Asi jí nafotím malebné obrázky zmrzlého bahna, přidám nápis „Vítejte ve skutečném Chester’s Hill“ a vyměním je za ty lživé kýče.

Možná si teď říkáte, kdo jsem a co jsem provedla s Addie, největší milovnicí adventu, uctívačkou Vánoc a holkou, co by zdobila stromek tři minuty po Halloweenu. Addie je letos Grinch. Všichni se na ni vykašlali. Rodiče nestihnou Vánoce, protože zkoumají mikroby v ledu, nejlepší kámoš se stěhuje tisíce mil daleko a půlka školy si myslí, že je homosexualita nakažlivá a ona je přenašeč. Kéž bych mohla pár měsíců hibernovat a vzbudit se až na závěrečné zkoušky.

Místo toho jsem si to pádila rychlostí olympionika se zlomenou nohou do tepla knihkupectví pana Blacka pro tu novou dračí fantasy, o které BookTok tvrdí, že jestli si ji nepřečtu, dopustím se chyby planetárního významu a strávím zbytek života ve zmaru a sebelítosti. A taky kvůli Scottovi.

Navzdory vlně tepla, která mě praštila do obličeje po otevření dveří, mi zamrzl úsměv na rtech, když jsem se místo veselého sedmdesátníka střetla s chladným pohledem povědomých šedých očí. Dívaly se na mě zpoza do čela padajících vlasů, které byly o kus delší, než jsem si je pamatovala – naposledy mu sotva vykukovaly zpod helmy a jen lehce se kroutily na krku, ale teď bych dokázala loknu, co mu visela do čela, minimálně dvakrát omotat kolem prstu. Při pomyšlení na mé ruce v jeho vlasech mi přeběhl mráz po zádech.

Jaxon Black byl zpátky… a snad ještě hezčí než dřív.

Už jako kapitán našeho hokejového týmu byl ultimátní kořistí poloviny holek v tomhle městě, které snily o tom, že zrovna ony budou tou, která si udrží jeho pozornost na delší dobu než pár dní; a platonickou láskou té druhé poloviny, která měla dost rozumu na to, aby ho obdivovala jen zpovzdálí.

Co ten tady dělal?

A proč se na mě najednou díval tak naštvaně?

Polkla jsem vzrůstající nervozitu z jeho nepřátelského postoje a odhodlaná na sobě nedat nic znát jsem vykročila směrem k pultu s pokladnou, o který se opíral úplně stejným způsobem jako jeho dědeček. Bohužel však postrádal jeho vřelost.

„Tak co to bude?“ vyštěkl tónem, který naznačoval, že pochybuje o tom, zda vůbec umím číst, a dál mačkal něco na kase.

„Knihu, prosím,“ odsekla jsem mu podobně jedovatě.

„Vážně?“

„Ne asi, já si do knihkupectví chodím kupovat pánvičky.“

Říkala jsem, že jsem z něj nervózní? Tak to už neplatilo! Teď jsem byla ze sedmdesáti procent Hulk a ze zbylých třiceti někdo, kdo se zelenáče snaží udržet na uzdě. Asi se mu zařezávaly boxerky do zadku, že byl takový nepříjemný, respektive jsem doufala, že k tomu měl nějaký dobrý důvod a nechoval se jako namyšlený blbec jen tak z rozmaru.

Než mi ale stačil odpovědět, objevil se za ním pan Black senior ve vánoční kravatě se začtenými elfy, kterou jsem mu dala před pár týdny k narozeninám.

„Addie!“ zvolal a s rukou varovně položenou na Jaxonově rameni se na mě šťastně zazubil. „Už jsi tady nebyla víc než týden, bál jsem se, že se ti něco stalo.“

„Babi potřebovala pomoct s vraždou, a navíc jsem si posledně koupila pět knih, to mi nějakou chvíli vydrželo.“

„Připomeň jí, jak mi slíbila, že se příští mrtvola bude jmenovat po mně.“

„Není třeba, zrovna dneska ráno jsem stoupla do kaluže krve Ronalda Blacka, kterého nůžkami zapíchla žárlivá švadlena. Babi potřebovala zjistit, jak rychle se krev srazí,“ dodala jsem, aby si nemyslel, že ta louže byla pravá a babi doopravdy někoho zabila.

Zatímco jsme si s panem Blackem povídali o dalším románu mojí babičky a jejích děsivých experimentech v rámci rešerší, Jaxon se někam ztratil. Přiměla jsem se po něm nerozhlížet. Ať už do něj vjelo cokoli, nebudu si jím ještě víc kazit začátek adventu. Ostatně co na něm záleží, nejsme kámoši nebo tak něco. Naposledy jsme spolu mluvili možná před rokem a půl, kdy mě na školní chodbě požádal, abych mu uhnula z cesty. Byla to zatím nejdelší konverzace, jakou jsme spolu vedli.

Nezahlédla jsem ho ani po cestě k jednomu ze zadních regálů s fantasy, kam mě nasměroval pan Black poté, co jsme si zanadávali na sociální sítě (nesnášíte je za to, jaké jsou to manipulativní mrchy, ale knížky umí prodávat hezky). Místo toho jsem si ale všimla Scotta, který se prodíral davem holek. Až teď jsem si uvědomila, kolik jich tu dnes je. Zvláštní…

Popadla jsem knihu, energicky na něj zamávala a vyšla mu vstříc. Na přivítanou jsem ho objímala o pár chvilek déle než normálně, protože od pozítří už si budeme objetí posílat leda tak přes gify ve zprávách.

„Já myslela, že je gay,“ ozvalo se za Scottovými zády.

„Taky že jo, od té doby, co se s ní vyspal,“ odpověděl předstíraným šepotem jiný, otravně pisklavý hlas patřící královně drbů Millie. Její Instagram sledovala celá škola. Všichni chtěli „být v obraze“ a Millie si nikdy nenechala nic pro sebe. I teď si dala extra záležet, aby to její „šeptání“ všichni včetně mě dobře slyšeli. „Dej si pozor na svého kluka, Brittany, ještě ti ho taky zkazí.“

Už už jsem měla na jazyku jednu ze svých kousavých poznámek, ale Scott mě zatáhl za polici plnou detektivek a opřel se o ni vedle mě.

Spolkla jsem těch pár jedovatých slov, co se mi drala z pusy, a podívala se na něj.

„Brzy je to přestane bavit, uvidíš,“ chlácholil mě.

„Ale prosím tě! V tomhle městě žije pět a půl lidí, tady když se něco stane, mluví se o tom ještě další tři roky,“ vzdychla jsem rezignovaně. „Dokonce i Julesino dítě bude o svém nezodpovědném otci slýchat, dokud nezemřou všichni pamětníci a někdo nespálí městské kroniky.“

„Tak si najdi kluka, který umlčí všechny pomluvy, nebo doufej, že Santa letos přinese nějaký větší skandál, který odvede jejich pozornost.“

„To je tvůj geniální plán? Mám někoho sbalit, nebo doufat v cizí neštěstí?“ odfrkla jsem si. „Možná bych mohla před tím vším utéct jako ty.“

„Promiň, že tě tu nechávám samotnou, ale…“

„Já vím, jestli chceš vyhrát naši sázku a do konce střední políbit nějakého ukrutně krásného kluka, potřebuješ odsud vypadnout,“ vtipkovala jsem. Tak napůl.

„A táta navíc dostal fakt dobrou práci. To jen aby bylo jasno, že nezdrhám proto, abych nebyl jediný gay v okruhu padesáti homofobních mil,“ ujistil mě Scott.

„Já myslím, že nejsi jediný.“

„Bryan,“ vyhrkli jsme oba najednou.

„Na mě trochu hloupý, nic proti.“

„Od kdy je inteligence překážkou v líbání? Navíc některé tužky v penále musí být trochu tupé, abys ty mohl být nejostřejší,“ smála jsem se.

„Taky pořád předstírá, že se mu líbí holky, protože být v tomhle městě vyoutovaný není vůbec lehké,“ dodal Scott a zklamaně sklopil zrak k zemi.

„Tak co jsi mi přinesl?“ vyhrkla jsem rychle a snažila se nasadit veselý tón. Z imaginárního dešťového mraku nad našimi hlavami už lilo jako z konve a chtělo to změnu tématu.

Scott mi věnoval jeden ze svých pokřivených úsměvů a z batohu vytáhl stoh dopisních obálek převázaných stužkou. Zmateně jsem na ně koukala a nebyla si jistá, jestli je mám začít otevírat, nebo chce, abych je omarkovala a poslala Santovi na severní pól. A tak jsem jen nakrčila obočí v němé otázce.

„Vyrobil jsem ti adventní kalendář,“ řekl nakonec. „Každý den otevřeš jednu obálku a najdeš v ní něco ukrutně moudrého.“

Rozhodla jsem se nechat si pro sebe poznámku o tom, že vrchol moudra ve Scottově podání je písnička od Hoziera.

„A to není všechno,“ prohlásil a pyšně zvedl bradu o kousek výš. „Taky tam máš na každý den nějaký úkol, aby ses tu beze mě nenudila.“ Vyděšeně jsem na něj vykulila oči, protože tady pan sporťák milující dobrodružství a adrenalin by neměl vymýšlet úkoly pro průměrně líné smrtelníky, jako jsem já. Okamžitě jsem si začala představovat výzvy typu „ulov v lese medvěda“ nebo „přihlas se na zimního Spartana“ a nadechla se k protestu. Scott si mě ale nevšímal a začal se znovu přehrabovat ve svém batohu. „Kromě úkolu a moudra je tam ještě pár dalších drobností, co se ti budou hodit do tvého nového adventního deníku,“ řekl a na obálky v mé ruce položil i tmavě zelený zápisník, svou starou kapesní tiskárničku a přesně 24 fotopapírů.

Koukala jsem na všechny ty věci a nevěděla, co si s nimi počít.

„To pochopíš,“ ujistil mě. „Dnešní obálku jsem už otevřel a všechno to najdeš na začátku deníku. Už tam chybí jen první kapitola.“

„První kapitola čeho?“

„Dvaceti čtyř dnů života Adeline Redwoodové,“ odpověděl.

„Addie,“ opravila jsem ho, ale on se jen pobaveně zašklebil a pokračoval:

„Nemůžu dopustit, abys letošní svátky strávila v předvánoční depce. Vždyť sis nekoupila ani jeden adventní kalendář, a to jich máš normálně minimálně pět!“

Smutně jsem pokrčila rameny a snažila se nemyslet na to, že budu celé svátky úplně sama. Teda s babi, ale ta, když píše, nemá čas na nic jiného, a navíc mě většinu času trochu děsí.

„Budu už muset běžet,“ řekl opatrně Scott. „Mám toho ještě hodně na sbalení.“

„Děkuju za ten kalendář,“ špitla jsem a znovu ho objala. Když se chtěl odtáhnout, nedovolila jsem mu to, potřebovala jsem nejdřív zaplašit slzy, co se mi draly do očí, a nasadit výraz, kvůli kterému se Scott nebude cítit ještě provinileji. Už tak se jen kvůli mně snažil nedávat najevo nadšení ze stěhování. A já jsem se na oplátku snažila aspoň trochu radovat s ním.

Nakonec jsem ho pustila.

„Zítra ve škole?“ rozloučila jsem se.

„Mám tě fakt rád, Addie,“ utrousil, než mi zmizel z dohledu stejně rychle, jako mi brzy zmizí ze života.

„Tohle je na houby!“ zamumlala jsem si pro sebe a z přemíry frustrace nakopla regál. Vlna bolesti, která mi z prstu u nohy vystřelila snad až ke krku, mě rozptýlila právě ve chvíli, kdy jsem si chtěla začít sobecky přát, aby se něco pokazilo a Scott nakonec neodjel. Špatné myšlenky, Addie! Fujky fuj!

„Bereš si tu knížku?“ ozvalo se zpoza regálu, který se před chvílí stal terčem mého útoku, a mně dnes podruhé přeběhl po zádech mráz z Jaxonových šedých očí.

2. prosince

Addie

Ahoj, mami Já vím, že si tohle přečteš asi až po Vánocích. Babi říkala, že se vám posunul návrat na základnu, ale sama jsi mi kladla na srdce, že se mám ozvat, kdykoli si na tebe vzpomenu

Addie

Ale neboj, pětkrát denně ti psát nebudu

Addie

Co je nového? Babi zavraždila pana Blacka nůžkami, ale pak si to rozmyslela a včera večer ho převraždila šťouchnutím z útesu, pořád nesněží, Scott zítra odjíždí, ale vyrobil mi adventní kalendář! Hele:

Addie

Taky jsem se rozhodla koupit tátovi k Vánocům mobil a mám v plánu prolomit jeho odpor k technologiím Pozdravuj ho ode mě

Díky Scottovu adventnímu kalendáři mi včera večer stoupla vánoční nálada z nuly na deset procent. Svůj nový zápisník jsem otevřela, jakmile jsem překročila práh domu a sundala dvoje rukavice. Úvodní stránka už byla zčásti zaplněná a pod nápisem 1. prosince jsem našla nalepený první úkol: začít si psát deník. Na moje zápisky bylo vyhrazeno hned několik prázdných stran, než jsem nalistovala 2. prosince s vyznačenými boxíky, kam jsem zjevně měla lepit věci schované v obálkách a doplňovat zbytek. To samé bylo po pár prázdných stránkách u 3. prosince, u 4. byl vzkaz od Scotta, ať nejsem zvědavá a nepředbíhám. Pousmála jsem se nad tím, jak dobře mě zná, vrátila se k dnešku a roztrhla druhou obálku.

Jako první jsem z ní vytáhla moudro, které na rozdíl od včerejška nebylo od Hoziera. Trochu jsem se bála, že mě Scott přinutí strávit advent se svým oblíbeným zpěvákem. Growing up is a pain… To teda je! pomyslela jsem si a sáhla po tipu na film nebo seriál.

Addie

Ledové království jsem viděla!

Addie

Nejlepší je Olafův recap jedničky Čau, jsem Anna, vezmu si prvního, koho potkám. Elsa se vztekne. Sníh! Sníh! Utečte! Ledový palác! Jen pro jednoho

Scott

Vůbec mě nepřekvapuje, že to umíš nazpaměť

Addie

Tak proč mi to doporučuješ?

Scott

Nechtěl jsem nic riskovat a naplánoval jsem ti 24 rewatchingů, o kterých vím, že nezklamou

Addie

Scott

Netvař se, že ti to vadí Nebo mi snad chceš tvrdit, že ses včera nedívala na Dashe & Lily?

Addie

Možná jsem si pustila svou oblíbenou epizodu s ošklivými vánočními svetry

Addie

Což mi připomíná, že když tu nebudeš, nemám s kým jít na svetrovou party A to mám na letošek koupený jeden fakt hnusný!

Addie

Scott

Fuj

Addie

A to je teprve základ, ještě ho musím dozdobit

Scott

Hlavně že jsi vloni říkala, jak je tahle městská tradice trapná

Addie

Protože jsem měla nudný svetr, prohrála s ním soutěž o tři hlasy a Millie mě „nechtěně“ polila punčem

Addie

Letos to mělo být jiné

Scott

Já ti nějaký doprovod seženu Nebude samozřejmě tak skvělý jako já, ale nic se neboj

Addie

Bojím

Scott

Co říkáš na dnešní úkol?

Addie

Ještě jsem se k němu nedostala, moment

Addie

No tak ten jdeš ale vybírat se mnou!

Scott

Neboj, počítám s tím Vyrazíme hned po škole

Normálně čekávám na Scotta na parkovišti, ale dnes měl zpoždění a já začínala kvůli mrazu postupně přicházet o prsty na nohou. Měla jsem si vzít teplejší punčocháče, ale chtěla jsem podpořit svou téměř neexistující radost z adventu a oblékla si své oblíbené s pruhy ve stylu vánočních lízátek. A tak jsem se musela přesunout dovnitř a opřená o jeho skříňku jsem si z dlouhé chvíle oloupávala lak na palci, když tu jsem zaslechla své jméno.

„Kámo, tak tu jsem nikdy s nikým neviděl. Když teda nepočítám to fiasko se Scottem,“ řekl vysoký blonďák, ve kterém jsem poznala kapitána našeho hokejového týmu. Byl natočený bokem ke mně a očividně si nevšiml, že stojím v doslechu.

„Taky jsem o ní slyšel už kdeco, ale zase je docela hezká, chtěl jsem ji pozvat na party po pondělním zápase,“ odpověděl mu… nějak jsem si nedokázala vzpomenout na jméno.

„Já bych do ní teda nešel. Navíc Millie říkala…“

„Můžu od tebe dneska opisovat?“ ozvalo se těsně vedle mého ucha a já leknutím skoro vyletěla z kůže. Scott se pobaveně opřel o skříňku a očima zabloudil ke dvěma klukům opodál.

Podezřívavě jsem si ho změřila. Měla jsem takové tušení, že to udělal naschvál, abych nezjistila, co o mně říkala Millie. Jako kdybych všechny ty klepy neslyšela už tisíckrát. Měla jsem jich po krk.

„Mám něco s ušima, nebo jsi říkal OPISOVAT?“ zeptala jsem se s upřímným překvapením v hlase.

„No co! Příští týden nastupuju na novou školu, tak jsem si chtěl zkusit beztrestně zapodvádět,“ uchechtl se a já v tu chvíli věděla, že to stejně neudělá. Scott byl ten nejpoctivější kluk na planetě, což bylo na jednu stranu opravdu chvályhodné, ale taky zatraceně otravné. Vysportovaný intelektuál se srdcem ze zlata. Naštěstí je to prakticky vyhynulý druh, jinak bych se začala za svoji podprůměrnost opravdu stydět. Ještě že jsem docela hezká, pomyslela jsem si a ohlédla se za klukem beze jména. Už byl ale bohužel pryč.

„Logan je děvkař a bitkař. Podle mě se už tolikrát praštil do hlavy, až se divím, že si ještě umí zavázat tkaničky,“ řekl Scott, když si všiml, kam se dívám.

„Vidíš! Říkala jsem ti, že pokud jde o kluky, nedá se mi věřit.“ Scott byl ze všech, o které jsem kdy měla zájem, jediný normální, ale vzhledem k tomu, jak to mezi námi dopadlo, ho nepočítám.

„Neboj, mám pár adeptů na tvůj doprovod na svetrovou party. Dneska jim dám vyplnit dotazníky.“

„Dáš jim vyplnit co?“ zhrozila jsem se, ale Scott už mířil do třídy.

„Zločin a trest od Dostojevského? Tohle je něčí oblíbená kniha? Co si pak čte, když chce něco lehčího? 1984?“ kroutila jsem nevěřícně hlavou, zatímco jsme se Scottem kráčeli od autobusu ke světýlky ověnčenému vchodu obřího obchoďáku. „A ještě mi řekni, jak to, že ti tohle vůbec někdo vyplnil? To jim jako nepřišlo divné, proč potřebuješ vědět, jestli jsou tým Edward, nebo Jacob?“

„Nebo Carlisle,“ dodal Scott. „Chtěl jsem zjistit, kdo z nich má vytříbený vkus a vybere si sexy upířího doktora.“

Já bych teda zakroužkovala Jaspera, ale nechala jsem si to pro sebe. Tuhle hádku už máme se Scottem za sebou a nehodlám ji znovu začínat minimálně do dalšího maratonu Stmívání. Pokud se teda ještě někdy uvidíme, jestli si v nové škole nenajde jiné kamarády a nezapomene na mě.

„Moc dobře vím o tvé slabosti pro namakané týpky,“ pokračoval Scott a zaťal pěst, aby mu naběhl biceps, který si pyšně pomačkal. „Takže jsem obešel pár hokejistů, co nejsou úplně tupí, a nakecal jim, že dělám průzkum pro jejich trenéra.“

„Ne,“ prohlásila jsem rezolutně.

„Jak jako ne?“ naježil se Scott.

„Tohle je za A šílené a za B na tu party prostě nepůjdu.“

„Kolikrát jsi vynechala svetrovou party?“

„Ještě nikdy.“

„A kolik výher v přehlídce ti chybí, abys pokořila rekord pana Silverschmidta z roku 2002?“

„Jedna.“

Měl pravdu, nemůžu tam nejít. Ale taky tam letos rozhodně nemůžu jít sama, školní drbny by mě roznesly na kopytech a nikdo by nehlasoval pro můj svetr. A vánoční slepice to prostě musí vyhrát!

„Pojď mi radši pomoct vybrat ten kalendář.“ Nechtělo se mi už řešit můj zoufalý nedostatek potenciálních nápadníků, a tak jsem Scotta vzala za rukáv a táhla ho do nejbližšího obchodu.

„V tom tvém úkolu byl sice zmíněný jen jeden kalendář, ale myslíš, že bych si mohla koupit dva?“ Bylo na čase jít vánoční náladě trochu naproti, a navíc bych si tak dnes směla otevřít hned čtyři okýnka. To by mohlo alespoň trochu zaplnit to prázdno, které tu po Scottovi zůstane. Utopím stýskání v čokoládě a vonných svíčkách, možná v šálku vánočního čaje… Nebo že bych si letos koupila Dobbyho ponožkový kalendář?

„Já hlasuju pro Dobbyho,“ zvolal Scott a zvedl ruku, aby dodal svému hlasu patřičnou váhu. Ani jsem to nemusela vyslovit a on přesně věděl, na co myslím. Bude mi fakt chybět!

Dobbyho kalendář bohužel neměli, ale nevadí, objednám si ho pak online, a z těch čokoládových jsem měla největší chuť na Hershey’s Kisses v kýčovité krabici se sněhulákem na bruslích.

„Myslíš, že jsem už moc stará na to, abych si od Santy přála plyšáka?“ zeptala jsem se a ukázala na jednorožce s duhovým rohem, který se tak tak vešel do police před námi. „Navíc má spínací kopýtka, abych ho mohla nosit kolem krku a předstírat, že mě objímá!“ vysoukala jsem ze sebe pisklavým hláskem obaleným v roztomilosti.

„A tady mají novou kolekci vánočních sněžítek!“ přisadil si Scott.

„Neměla bych, už je nemám kam dávat.“

„Právě proto si pořídíš minimálně jedno nové, protože o Vánocích si máš dělat radost, ne starosti.“

Se dvěma novými sněžítky v tašce jsme následující hodinu strávili hledáním blbostí, co si nikdy nekoupíme. Scott docela vážně hrozil, že mi na Vánoce nadělí kávovar do sprchy Bathe & Brew, a já docela vážně souhlasila. Myslím, že jsme naším hlasitým dohadováním odradili nejednoho zákazníka a jen zázrakem nás nevyvedla ochranka.

Napomenutí přišlo až poté, co se Scott snažil vlézt Santovi do saní, aby si s ním udělal selfíčko. Tak jestli nechtějí, aby jim lidi sahali na dekorace, mají je dát za plot z ostnatého drátu. Jinak je to prakticky pozvánka k dovádění mezi soby.

„Jsem si myslel, že tu budu muset ukáznit partu neposlušných děcek, a místo toho tu najdu tebe,“ ozvalo se za našimi zády.

„Connore!“ zakřenil se Scott a plácnul si s dlouhánem s dolíčky ve tvářích, který tu soudě podle jmenovky na košili pracoval. „Pamatuješ si Addie?“ zeptal se ho a mávl mým směrem. Nesměle jsem se na něj usmála a vysoukala ze sebe slabé čau, které mi Connor mnohem sebejistěji opětoval.

„Chodíme… teda chodili jsme spolu na laborky a matiku,“ představil ho Scott.

„Nevím, co si bez tvého geniálního mozku počnu. Bude zázrak, jestli to sám doklepu ke zkouškám,“ posteskl si Connor. „Nebo sis to rozmyslel a zůstáváš? Jestli totiž jo, nechceš mi sem přijít v neděli dělat Grinche nebo Kdovíky?“

„Zítra odjíždím, takže smůla,“ odtušil Scott. „Ale Addie by mohla!“

Překvapeně jsem se na něj podívala, ale než jsem stačila protestovat, už ze sebe sypal něco ve smyslu, že bych byla skvělá Marta Kdovíjaká.

Connor si mě změřil od hlavy až k patě a trvalo mu to o sekundu déle, než by bylo slušné. Odvrátil zrak, až když jsem se nervózně ošila, což mu vrátilo dolíčky do tváří.

„Jsi tým Edward, nebo Jacob?“ zeptal se Scott a já mu věnovala jeden vyděšený pohled a jeden šťouchanec loktem do boku, aby toho okamžitě nechal.

„To nic, Scott má zrovna slabost pro třpytící se upíry, tak se všech ptá,“ zalhala jsem.

„Dáš mi na sebe číslo, ať se můžeme domluvit na tu Martu?“ poprosil mě Connor a podal mi mobil, abych do něj naťukala svůj telefon. „Nemusíš si nic chystat, kostýmy máme a harmonogram ti ještě pošlu. Prachy za to teda nejsou, ale dám ti nějaké poukázky, jestli je to v pohodě.“

Chvíli jsem váhala, ale nakonec jsem po nabízeném mobilu přece jen sáhla. Za ty poukázky pak za trest koupím tady dohazovači Scottovi budík s ječící kozou, což jsem mu oznámila hned poté, co si s Connorem odbyl pokec o ničem a rozloučil se.

„Co to jako mělo být? Od kdy je mým koníčkem se producírovat před bandou lidí, a ještě navíc v upnutých šatech Marty Kdovíjaké?“

„Mohla jsi přece odmítnout!“ bránil se Scott.

„Fakt?! Protože po tom, cos mě tak bezostyšně navrhnul, bych určitě nevypadala jako totální kráva.“

„Jo, jasně, to je určitě ten důvod, proč jsi souhlasila,“ utrousil s notnou dávkou sarkasmu v hlase. „Tak se ho pak nezapomeň zeptat, jestli by s tebou nešel na tu party.“

Addie

Kam jsi zmizel?

Scott

Nechtěl jsem se znovu loučit

Addie

Budeš mi chybět víc než Olafovi jeho mrkvičkový nos

Scott

Posílám vřelá objetí

3. prosince

Máme kočku. Jmenuje se Kóča (já vím, moc originální to není, ale bylo to narychlo). Je vyhublá, pajdá na jednu nohu, chybí jí kus ocasu, ale babi ji včera našla v popelnici a od té doby jsou nejlepší kámošky.

Mám teda trochu podezření, že by se Kóča kamarádila s kýmkoli, kdo by jí servíroval masíčko.

„Komisařka Greyportová má taky kočku,“ obhajovala babi přítomnost zvířete neznámého původu v naší domácnosti.

„Komisařka Greyportová má jenom to, co jí napíšeš,“ argumentovala jsem.

„Zajímalo by mě, jestli dokáže kočka doopravdy někomu vyškrábat oči. To by byla tak skvělá vražda!“ zamyslela se a já věděla, že v tu chvíli jsem ji ztratila. Babi se bez dalšího slova odebrala do pracovny, aby si vygooglila možná úmrtí způsobená kočkou a potenciálně je ihned použila ve své nové detektivce.

Kóča na mě chvíli civěla, jako by věděla, že jsem se právě pokusila ohrozit její střechu nad hlavou, a pak mi načurala do zimních bot. My teda besties asi nebudeme, pomyslela jsem si, zatímco jsem klouzala z kopce v podzimních polobotkách. Naštěstí mi ladí k tvídovým šatům s mašlí, co jsem si dneska oblékla speciálně proti splínu z prvního dne bez Scotta, a dobrý pocit z toho, že mi to sluší, mi jistě usnadní loučení se s prsty na nohách, až o ně přijdu kvůli omrzlinám.

Když jsem dorazila do školy, našla jsem pod dvířky své skříňky zastrčenou pozvánku na předvánoční exhibiční utkání našeho hokejového týmu.

Jako by to vůbec bylo potřeba!

Hokeji se v našem městě nedalo vyhnout, tímhle zápasem žili všichni a už měsíc jím byla ověšená celá škola, výloha snad každého obchodu na náměstí, hlásali to v místním rádiu a vyhradili na oznámení celou nástěnku před radnicí. Kdo by se opovážil nejít, může rovnou balit kufry a stěhovat se pryč. Tady se šolichání na ledě bralo fakt vážně, ostatně už tři kluci z Chester’s Hill to dotáhli do NHL a čtvrtý k tomu měl našlápnuto. Jestli to teda pořád platí. Bylo totiž zatraceně divné, že je Jaxon uprostřed sezony doma. Všichni si šuškali o tom, jestli svou slibnou kariéru náhodou nevzdal a proč.

Pro mě za mě, ať se místo hokeje věnuje klidně pletení deček! Třeba by z toho byl konečně ten skandál, který zastíní můj drobný milostný přešlap. Nechápejte mě špatně, já jsem fakt ráda, že si Scott vyjasnil svou sexualitu, ale maloměsta, jako je to naše, jsou v tomhle krutá. Lidi tu nafouknou každou blbost do gigantických rozměrů, řeší ji nekonečně dlouho a pořád dokola.

„Podle mě je divná, nikdy s nikým nechodila a pak se dá dohromady s tou buznou…“ utrousil právě teď jedovatě Emmett, který se při tom pomlouvání ani neobtěžoval ztlumit hlas, i když si všiml, že stojím ve frontě na laboratorní vybavení hned za ním. Tenhle typ ubohých hejtů mě zas až tolik nezraňoval. Byly otravné asi jako moucha v ložnici. A na tu si můžete vzít plácačku.

„Smrdí to tady kouřem. Emmette! Že ty ses zase snažil používat hlavu a zavařil sis mozeček?“ utrousila jsem, zatímco jsem se natahovala pro svoji kádinku. Než mi na to stačil cokoli říct, otočila jsem se na podpatku a zamířila zpátky ke své lavici. Holt ne každá evoluce vede k vyšším formám života.

„Jaké to je, mít sex s někým, koho vůbec nepřitahuješ?“ zeptala se mě Jessica o dvě vyučovací hodiny později na matice. A tohle na rozdíl od Emmettových blbých keců zabolelo. Jen stěží jsem zamaskovala, jak moc se mě ta otázka dotkla, protože naše poprvé se Scottem mělo být dokonalé. Znali jsme se, měli jsme se rádi, a stejně to bylo celé takové… Zavřela jsem tu vzpomínku zpátky do šuplíku a na Jessicu se jen neurčitě usmála bez dalšího komentáře.

„Hele, už je tady zase,“ pokynula ke mně bradou Millie, když jsem odpoledne vkročila do Blackova knihkupectví.

Bohužel mi dnes hvězdy nepřály.

„Děda tvrdí, že jsi náš nejvěrnější zákazník, Adeline,“ pronesl svým sametově chraplavým hlasem a mé jméno pomalu převalil na jazyku.