SOMEONE ELSE’S SHOES

Copyright © Jojo’s Mojo Ltd, 2023

All rights reserved

Translation © Lucie Mikolajková, 2024

Cover design and illustration by Holly Ovenden / www.hollyovenden.com

ISBN 978-80-249-5532-2

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

Epilog

Poděkování

Věnováno J. W. H.

1

Sam zírá na strop, který pomalu světlá, a zkouší dýchat tak, jak jí radil doktor, aby se jí myšlenky, jež ji obvykle kolem páté ranní ovládají, nezhmotnily nad hlavou v jeden obrovský temný mrak.

Na šest vteřin nádech, tři držet, na sedm výdech.

Jsem zdravá, odříkává si v duchu. Všichni v rodině jsou taky zdraví. I pes už přestal čurat v předsíni. V lednici je jídlo a pořád ještě mám práci. Trochu ji zamrzí, že se jí tam vloudilo to pořád ještě, jelikož při pomyšlení na práci se jí žaludek znovu sevře.

Na šest vteřin nádech, tři držet, na sedm výdech.

Její rodiče jsou ještě naživu. I když nutno doznat, že tato skutečnost se do seznamu všeho, zač být vděčná, zapracovává dost těžko. Ach, kristepane… V neděli určitě zase matka utrousí něco kousavého o tom, že za Philovou mámou jezdí každou chvíli, co? Přijde to na přetřes tak mezi stopečkou sherry a příliš sytým moučníkem, tak nevyhnutelně jako smrt, daně a ty chloupky, co každou chvíli nevysvětlitelně raší na bradě. Představuje si, jak mámu odrazí zdvořilým úsměvem: Ale mami, Nancy zrovna přišla o manžela, byli spolu padesát let. Cítí se teď prostě trochu osamělá.

Ale vždyť jste za ní jezdili pořád, i když byl ještě naživu, žejo? jako by slyšela matčinu odpověď.

To jo, jenomže její muž umíral. Phil chtěl za tátou jezdit tak často, jak jenom to šlo, než se mu odebere na onen svět. Nejezdili jsme si tam zrovna zapařit.

Uvědomí si, že už se zase s matkou v duchu hádá, přiměje se toho nechat a pokusí se ty myšlenky nastrkat do pomyslné krabice, jak o tom četla v jednom článku, a přikrýt je pomyslným víkem. To se ovšem rozhodně odmítá zavřít. Sam si uvědomí, že poslední dobou se v duchu hádá s kdekým: se Simonem v práci, s matkou, s tou ženskou, co ji včera předběhla u pokladny. Do žádné takové hádky se ve skutečnosti nikdy nepustí nahlas. Jen zatne zuby. A snaží se dýchat.

Na šest vteřin nádech, tři držet, na sedm výdech.

Nežiju přece ve válečné zóně, říká si. Z kohoutku teče čistá voda a v regálech je jídlo. Nic tu nevybuchuje a nestřílí. Nehladoví se tu. To přece musí něco znamenat. Jenomže při pomyšlení na ty chudinky děti ve válečných oblastech ji v očích zaštípou slzy. Slzy ji štípou v očích prakticky pořád. Cat do ní věčně hučí, aby si zašla nechat předepsat hormony, jenomže Sam pořád ještě menstruuje a tu a tam jí vyraší hormonální pupínek (no je to fér?), a stejně nemá čas objednávat se k doktorovi. Když tam naposled volala, měli nejbližší možný termín až za dva týdny. Co kdybych umírala? napadlo ji. A hned se v duchu pohádala s recepční.

Ve skutečnosti jen řekla: „Ach, to je trochu za dlouho. Určitě mi brzo bude líp. I tak děkuju.“

Sam letmo pohlédne napravo. Phil podřimuje a i ve spánku se tváří ustaraně. Ráda by vztáhla ruku a pohladila ho po vlasech, ale kdykoli to v poslední době udělá, Phil se s trhnutím probudí a vypadá polekaně a nešťastně, jako by mu provedla něco strašného.

Místo toho si založí ruce na břiše a pokouší se ležet uvolněně a klidně. Odpočinek je stejně prospěšný jako spánek, řekl jí kdysi někdo. Stačí si vyčistit hlavu, na nic nemyslet a nechat tělo, ať se uvolní. Zbavte své nohy veškerého napětí, od palců až nahoru. Vaše nohy jsou těžké. Představte si, že se ten pocit pomaličku rozlévá po kotnících, ke kolenům, přes boky až na bři–

Ále, prdím na to, ozve se jí v hlavě. Je tři čtvrtě na šest. To už můžu klidně vstát.

„Už není mlíko,“ oznámí Cat. Vyčítavě zírá do lednice, jako by čekala, že se tam nějaké zhmotní.

„Nemůžeš si zaběhnout do krámu?“

„Nemám čas!“ odsekne Cat. „Musím si udělat vlasy.“

„No, já ho bohužel taky nemám.“

„Jak to?“

„Protože jdu do toho wellnessu s posilovnou. Bodyworks. Jak jsi mi tam koupila poukázku. Bodyworks. Zítra jí vyprší platnost.“

„Ale tu jsem ti dala už před rokem! A jestli máš jít potom do práce, stejně tam můžeš jít maximálně na pár hodin.“

„Domluvila jsem se, že dneska přijdu trochu později. Aspoň že to mám kousek od kanceláře. Neměla jsem prostě vůbec čas.“ Nikdy nemá čas. Opakuje to jako mantru, k níž ještě přidává „Jsem strašně unavená“. Jenomže čas nemá nikdo. A unavení jsou všichni.

Cat povytáhne obočí. Pečovat o sebe je pro ni naprostá nezbytnost, důležitější než tak všední potřeby jako peníze, bydlení a potrava.

„Pořád ti to říkám, mami, jdi do toho, nebo ti to uteče,“ pronese Cat a se špatně skrývaným děsem se zadívá na matčin pas, který stále víc začíná splývat s boky. Zavře ledničku. „Chjo… Nechápu, proč táta nezvládne ani koupit krabici mlíka.“

„Nech mu tady vzkaz,“ navrhne Sam a začne si sbírat věci. „Možná na tom dneska bude trochu líp.“

„A já možná začnu prdět duhu a jednorožce.“

Cat odpochoduje z kuchyně tak nafučeně, jak to umějí jen devatenáctiletá děvčata. Za chviličku Sam zaslechne burácení svého fénu a je jí jasné, že fén skončí u Cat v pokoji, dokud si tam pro něj nedojde.

„Myslela jsem, že kravské mléko už stejně nepiješ,“ zavolá do patra.

Fén na okamžik utichne. „Teď už jenom prudíš,“ ozve se.

Sam vyloví ze zadního kouta šuplíku plavky a strčí je do sportovní tašky.

Zrovna si stahuje plavky, když se objeví sexy maminy. Bezchybně upravené, štíhlounké, obklíčí ji ze všech stran, hlasitě se baví a překřikují, jejich hlasy zaplní tichou, nevětranou šatnu a Saminu přítomnost vůbec nevnímají. Vnitřní rovnováha, kterou Sam po dvaceti uplavaných bazénech krátce nalezla, se rozplývá jako mlha. Jela sem hodinu, jen aby si uvědomila, jak tyhle podniky nenávidí: segregaci nastolenou vyrýsovanými těly i temné kouty, kde se neforemní lidé jako ona snaží ukrýt. Milionkrát šla kolem a váhala, jestli nezajít dovnitř. Uvědomí si, že tohle jsou přesně ty ženy, kvůli nimž se teď bude cítit hůř, než kdyby sem nikdy nevkročila.

„Budeš pak mít čas na kafe, Nino? Říkala jsem si, že bychom mohly do té krásné kavárny, co zrovna otevřeli vedle Sephory. Jak tam dělají poke misky.“

„Moc ráda. Ale v jedenáct musím zas běžet. Jdu s Leonií na ortodoncii. Co ty, Ems?“

„No jasně, probůh! Dámskou jízdu potřebuju jak sůl!“

Tyhle ženy nosí značkové sportovní oblečení, mají dokonalé účesy a čas zajít na kávu. Nosí sportovní tašky s logy módních návrhářů, ne napodobeniny Marka Jacobse jako ona. Mají manžely se jmény jako Rupert nebo Tristan, kteří po příchodu domů nedbale odhodí na designový kuchyňský stůl obálku se závratnými prémiemi. Tyhle ženy řídí obrovská terénní auta, která se nikdy nezablátí, parkují si, kde se jim zrovna zachce, u uštvaných baristů si poroučejí babyccino pro své ukňourané děti a podrážděně vzdychají, když není přesně takové, jak si přály. Nemusejí se převalovat až do čtyř do rána v obavách, jestli budou mít na účet za elektřinu, a nedělá se jim den co den zle při představě, jak budou muset čelit novému šéfovi v nablýskaném obleku a jeho špatně skrývanému opovržení.

Nemají manžela, který se ještě v poledne povaluje v pyžamu a tváří se uštvaně, kdykoli se jeho žena zmíní, že by se možná zase mohl zkusit někde ucházet o práci.

Sam dospěla do onoho věku, kdy se vás všechno to špatné drží jako klíště, ať už je to tuk, rýha mezi obočím nebo úzkost, zatímco všechno ostatní – stálá práce, spokojené manželství, sny – jako by samovolně uplývalo v dál.

„Neumíš si ani představit, jak hrozně letos v Le Méridien zdražili,“ říká jedna z žen. V předklonu si ručníkem vysouší nákladně tónované vlasy. Sam se musí natočit bokem, aby se jí nedotkla.

„Já vím! Chtěla jsem nám na Vánoce zamluvit Mauricius, a za tu vilu, kam vždycky jezdíme, teď chtějí o čtyřicet procent víc!“

„No to je skandál.“

Jo, skandál, pomyslí si Sam. Vy jste takové chudinky! Vzpomene si na karavan, který Phil přede dvěma lety koupil, že ho opraví. Můžeme pak jezdit na víkendy na pobřeží, prohlásil vesele při pohledu na obří vozidlo, na jehož boku se skvěla velikánská slunečnice a které jim zabíralo celou příjezdovou cestu. Jediné, co spravil, byl zadní nárazník. Od toho Strašlivého roku trčel karavan před domem jako neodbytná každodenní připomínka všeho, oč přišli.

Sam se nasouká do kalhotek a snaží se přitom skrývat bledé tělo pod ručníkem. Dnes se má sejít se čtyřmi důležitými klienty. Za půl hodiny má sraz s Tedem a Joelem z tisku a spedice a společně se pokusí získat pro svou společnost klíčové zakázky. A ona se pokusí udržet si práci. Možná že jim bude muset udržet místo všem třem.

Ale jinak vůbec o nic nejde, že.

„Letos nejspíš poletíme na Maledivy. Ještě než se potopí, chápeš.“

„Jé, to je skvělý nápad. Nám se tam hrozně líbilo. Je to hrozná škoda, že se potápějí.“

Kolem Sam se prodere další žena a otevře si skříňku. Má tmavé vlasy jako Sam, může být o pár let mladší, ale její pevné, skvěle tvarované tělo prozrazuje, že tvrdý trénink, hydratace a masáže jsou pro ni denním chlebem. Voní jako drahý parfém, jako by se jí ta vůně linula přímo z pórů.

Sam si přitáhne ručník těsněji k bledé, dolíčkovaté kůži a zmizí za rohem, aby si vysušila vlasy. Když se vrátí, jsou už všechny pryč. Sam s úlevou vydechne a sesune se na mokrou dřevěnou lavičku. Napadne ji, že by si šla na půl hodinky jen tak poležet na jedno z vyhřívaných mramorových lehátek v rohu. To pomyšlení ji najednou ohromně rozradostní: půlhodinka ležení v blaženém tichu.

Ze skříňky za ní zabzučí telefon, který tam má uložený v kapse saka. Sam sáhne dovnitř a vytáhne ho.

Už jsi hotová? Čekáme venku.

Cože? vyťuká Sam. U Framptona máme být až odpoledne!

Copak ti to Simon neřekl? Přesunuli to na desátou. Tak si pohni, musíme vyrazit.

Sam v hrůze pohlédne na telefon. To znamená, že na první schůzce by měla být už za třiadvacet minut. Zasténá, nasouká se do kalhot, z lavičky popadne černou tašku a mašíruje na parkoviště.

Špinavá bílá dodávka s nápisem GRAYSIDE PRINT SOLUTIONS čeká se zapnutým motorem u dveří skladu. Sam k ní napůl doběhne, napůl se došourá, vzhledem k tomu, že má na nohou erární žabky z posilovny. Zítra je vrátí, ale už teď se cítí provinile, jako by se dopustila nějakého závažného přestupku. Vlasy má ještě mokré a je trochu zadýchaná.

„Myslím, že má na tebe Simon spadeno, zlato,“ pronese Ted, když si Sam nastoupí. Posune se na předním sedadle, aby jí udělal místo. Je cítit cigaretovým kouřem a kolínskou Old Spice.

„Ne, fakt?“

„Dávej si na něj pozor. Vždycky si radši u Genevieve ověř časy všech schůzek,“ přidá se Joel a trhne volantem. Dredy má úhledně stažené do ohonu, jako by chtěl dát najevo, že svůj nadcházející úkol bere vážně.

„Co nás převzali, už to není jako dřív, co?“ vzdychne Ted, když auto odbočí na hlavní. „Člověk má pocit, že den co den chodí po tenkém ledě a nikdy neví, kdy se pod ním proboří.“

Na palubní desce leží dva prázdné papírové pytlíky ulepené od cukru. Ted jí podá ten třetí. Je v něm obrovská, ještě teplá plněná kobliha.

„Tumáš,“ nabídne jí. „Snídaně šampionů.“

Neměla by ji jíst. Je v ní přinejmenším dvakrát víc kalorií, než před chvílí spálila plaváním. Až sem slyší Catin nesouhlasný povzdech. Chvilku zaváhá, ale pak strčí koblihu do pusy, zavře oči a vychutnává si to teplé cukrové potěšení. V poslední době si musí užívat i ty nejdrobnější radosti.

„Genevieve ho slyšela, jak se zas s někým baví po telefonu o propouštění,“ ozve se Joel. „A jak vešla do kanceláře, okamžitě prý změnil téma.“

Jakmile Sam zaslechne slovo „propouštění“, které teď poletuje po pracovišti jako lapená můra, sevře se jí žaludek. Neví, co by si počali, kdyby přišla o práci i ona. Phil odmítá brát ta antidepresiva, co mu předepsal doktor. Prý se mu po nich pořád chce spát – jako by snad většinou stejně nevyspával do jedenácti.

„Na to nedojde,“ prohlásí Ted nepřesvědčivě. „Sam nám dneska sežene spoustu kšeftů, že jo?“

Sam si uvědomí, že se na ni oba dívají. „Jo,“ hlesne. „Jo!“ zopakuje rozhodněji.

Za pomoci malého toaletního zrcátka se začne líčit, tiše zakleje pokaždé, když Joel najede na nějaký hrbol, a nasliněným prstem si setře vzniklé šmouhy. Zkontroluje si vlasy, které vlastně uschly do docela ucházejícího tvaru. Prolistuje složku s papíry, aby se ujistila, že má všechna čísla v malíčku. Matně si vzpomíná, že si kdysi v tomhle všem docela věřila, kdy vešla do místnosti a věděla, že je ve své práci dobrá. No tak, Sam, prostě se snaž být zase taková, nabádá se v duchu. A pak si zuje žabky a sáhne do tašky pro boty.

„Za pět minut jsme tam,“ oznámí Joel.

Teprve teď si uvědomí, že ačkoli sportovní taška vypadá úplně jako ta její, ve skutečnosti jí nepatří. V téhle tašce nejsou žádné pohodlné černé lodičky, ve kterých se dá celý den rázovat po chodníku a dojednávat tiskové zakázky. V téhle tašce se ukrývají vysokánské červené střevíčky z krokodýlí kůže od Christiana Louboutina s páskem přes patu.

Sam jednu botu vytáhne a pozoruje tu neznámou páskovou věc, jak se jí kývá na prstu.

„No tyjo,“ podotkne Ted. „To první jednání bude ve strip baru?“

Sam se skloní, zaloví v tašce a vytáhne druhou botu, džíny a úhledně složené světlé sako značky Chanel.

„Kristepane!“ zaúpí. „Tohle není moje! Vzala jsem si jinou tašku! Musíme se vrátit!“

„Není čas,“ odmítne Joel a upřeně sleduje silnici před sebou. „Už tak to máme nadoraz.“

„Ale já potřebuju svou tašku!“

„Promiň, Sam,“ řekne. „Vrátíme se potom. Proč si nevezmeš, cos měla v posilce?“

„Nemůžu jít na obchodní jednání v žabkách!“

„Tak si vem ty boty, co tam jsou, ne?“

„To si děláš srandu!“

Ted si od ní botu vezme. „Má pravdu, Joele. Tyhle boty… ty pro Sam tak úplně nejsou.“

„Jak to? A co je teda pro mě?“

„No… Něco obyčejného. Ty máš ráda obyčejné věci.“ Zaváhá. „Praktické.“

„Víš, co se o takovýchhle botách říká,“ ozve se Joel.

„Co se o nich říká?“

„No, že ty fakt nejsou na chození.“

Oba muži do sebe šťouchnou a pochechtávají se.

Sam vytrhne Tedovi botu z ruky. Je o půl čísla menší. Opatrně si ji obuje a zapne řemínek.

„Super,“ pronese s pohledem na svou nohu. „Budu u Framptona prezentovat obchodní nabídku vystrojená jako štětka.“

„Aspoň že jako luxusní štětka,“ utěšuje ji Ted.

„Cože?“

„No víš… Lepší než abys vypadala jako nějaká, co ti vykouří za hospodou za pětku…“

Sam počká, až se Joel dosměje. „Tak dík, Tede,“ ucedí s pohledem upřeným z okna. „Hned se cítím mnohem líp.“

*

Schůzka se nekoná v kanceláři, jak předpokládala. Dopravní oddělení má nějaké potíže, a tak budou muset přednést svou nabídku na nákladišti, kde Michael Frampton potřebuje vyřešit nějaký porouchaný hydraulický systém. Sam se pokusí vykročit na vysokých podpatcích a na patách ucítí chladný vzduch. Zalituje, že snad patnáct let nebyla na pedikúře. Kotníky se jí viklají, jako by byly gumové, a Sam si říká, jak na tomhle vůbec někdo může chodit normálně. Joel měl pravdu. V těchhle botách se nestojí.

„Jsi v pohodě?“ zašeptá Ted, když dojdou téměř až ke skupince mužů.

„Ne!“ zasyčí Sam. „Mám pocit, jako když chodím na čínských hůlkách!“

Před nimi se objeví vysokozdvižný vozík s obrovským nákladem papíru, takže mu musejí prudce uhnout, Sam zakopne a ozve se varovné troubení, v tomhle obrovském prázdném prostoru až ohlušující. Všichni muži stojící kolem nákladního auta se po ní najednou ohlédnou. A pak jim pohledy sjedou k jejím botám.

„Myslel jsem, že už nedorazíte.“

Michael Frampton je mrzoutský Yorkshiřan, takový ten chlap, který do každého rozhovoru musí zapracovat, jak to měl v životě těžké, a zároveň vám dát najevo, že vy ne.

Sam se přiměje k úsměvu. „Moc se omlouvám,“ vyhrkne přehnaně veselým hlasem. „Měli jsme ještě jiné jednání a trochu se nám pro–“

„Uvázli jsme v zácpě,“ řekne Joel zároveň s ní a oba se po sobě rozpačitě podívají.

„Já jsem Sam Kempová. Potkali jsme se –“

„Já si vás pamatuju,“ přeruší ji a podívá se k zemi. Následují dvě nepříjemné minuty, kdy probírá s nějakým mladíkem obsah listu připevněného k psací podložce, a Sam tu bezradně stojí a uvědomuje si, že po ní muži okolo něj vrhají letmé zvědavé pohledy. Nevhodné boty jí září na nohou jako radioaktivní majáčky.

„Tak jo,“ pronese Michael, když konečně celou věc dořeší. „Ale než začneme, musím vám říct, že v Printexu nám nabídli opravdu výhodné podmínky.“

„No, taky bychom –“ začne Sam.

„A podle nich nemůžete být v Grayside zdaleka tak flexibilní, když vás teď převzala velká společnost.“

„Ale to není tak úplně pravda. Můžeme teď nabídnout větší objem, kvalitu – a taky spolehlivost.“

Připadá si při těch slovech trochu pitomě; má pocit, že na ni všichni zírají, jako by bylo úplně zřejmé, že je jenom žena ve středních letech, která má na nohou cizí boty. Celou dobu se zakoktává, zamotává se do svých odpovědí, červená se a cítí, jak se jí všichni dívají na nohy.

Konečně vytáhne z tašky desky. Je v nich cenová nabídka, kterou celé hodiny pilovala a zpracovávala, než s ní byla spokojená. Vykročí, aby ji Michaelovi podala, ale na něčem se jí zasekne podpatek. Sam zakopne, zvrtne si kotník a nohou jí projede ostré bodnutí. Bolestivou grimasu promění v úsměv a podá mu složku. Michael skloní oči k papírům, začne v nich listovat a na ni se nedívá. Nakonec Sam zase poodstoupí, pomaličku, aby se nekymácela.

Konečně Michael zvedne hlavu. „Čeká nás opravdu obří zakázka. Takže potřebujeme mít jistotu, že budeme spolupracovat s firmou, která dokáže dostát svým závazkům.“

„Už jsme s vámi přece spolupracovali, pane Framptone. A před měsícem jsme pro Greenlight dělali katalogy v podobném nákladu. Udělalo na ně ohromný dojem, jakou kvalitu jsme jim dokázali nabídnout.“

Michael se mračí snad i ušima. „Můžu vidět, co jste pro ně dělali?“

„Jistě.“

Sam zalistuje v papírech a najednou si uvědomí, že katalog pro Greenlight je v modré složce, kterou nechala ležet na palubní desce dodávky, protože si myslela, že ji nebude potřebovat. A to znamená, že bude muset vyjít ze dvora a přejít celé parkoviště, před zraky všech těch mužů. Významně se podívá na Joela.

„Co kdybych pro to došel?“ pochopí okamžitě Joel.

„A máte tam ještě nějaké vzorky?“ zeptá se Frampton.

„Ano, v podobném nákladu jsme dělali třeba zakázku pro Kancelářské potřeby Clarks. Vlastně jen z minulého měsíce tu máme několik různých katalogů. Joele, mohl bys –“

„Není potřeba. Mrknu se sám.“ Frampton vyrazí ze dvora. To znamená, že ona musí taky. Mnohem strnuleji mu vykročí po boku.

„Potřebujeme tiskového partnera,“ pronese Michael a vrazí ruce do kapes, „který bude rychlý a flexibilní. Který s námi dokáže držet krok, abych tak řekl.“

Rázuje až příliš rychle. A právě v tu chvíli si Sam na nerovném povrchu znovu zvrtne kotník, bolestně vyjekne a podlomí se jí kolena. Joel k ní bleskově napřáhne ruku a ona se jí musí chytit, aby se udržela na nohou. Rozpačitě se na Framptona usměje, ale ten jim jen věnuje neproniknutelný pohled.

Později si s ušima zrudlýma zahanbením připomene těch pár slov, která zamumlal směrem k Joelovi. Poslední slova, kterých se firmě Grayside Print od něj dostalo.

Není ona opilá?

2

Nisha Cantorová zuřivě uhání na běhacím pásu. V uších jí pulsuje hudba a nohy buší pravidelně jako písty. Takhle zuřivě běhá vždycky. První kilometr je nejhorší, neboť to ji pohání výbušná směs popuzení a kyseliny mléčné; při druhém se jí zmocní opravdový vztek, a teprve během třetího čtvrtého kilometru se jí konečně hlava pročistí a ona začne mít zničehonic pocit, jako by její tělo bylo dobře promazaný stroj, jako by takhle mohla běžet donekonečna, a pak zase dostane vztek, protože musí přestat a jít dělat něco jiného, a přitom si to teprve teď začala užívat. Nenávidí to běhání a zároveň ho potřebuje, aby se nezbláznila. Štve ji, kdykoli musí přijet do tohohle pitomého města, kde se po chodnících všude hemží lidé a loudají se jako šneci, takže jediné místo, kde si může pořádně zaběhat, je tahle mizerná posilovna, kam z hotelu odlifrovali všechny hosty, zatímco jejich mnohem lepší wellness areál prochází rekonstrukcí.

Stroj jí oznámí, že je čas zklidnit tempo, a ona ho okamžitě vypne, protože si nenechá od nějaké blbé mašiny diktovat, co má dělat. Ne, já se teda zklidňovat nebudu, pomyslí si. Vytáhne si z ucha sluchátko a uvědomí si, že jí zvoní telefon. Nisha se po něm natáhne. Volá Carl.

„Ahoj, lásko –“

„Promiňte?“

Nisha zvedne oči.

„Ten telefon si musíte vypnout,“ informuje ji jakási mladá žena. „Tohle je tichá zóna.“

„Tak na mě nemluvte! Jste hrozně hlasitá. A nestůjte laskavě tak blízko. Mohla bych nasáknout vaším potem.“

Žena vyjeveně otevře pusu a Nisha si znovu přitiskne telefon k uchu.

„Ahoj, zlato. Co děláš?“

„Jenom jsem si zašla do posilky, lásko. Pořád platí, že se sejdeme na oběd?“

Carl má hlas hladký jako samet – je to jedna z věcí, které na něm odjakživa zbožňuje. „Jasně, ale možná bychom se mohli spíš sejít v hotelu. Stejně se tam musím vrátit a vyzvednout si nějaké papíry.“

„Samozřejmě,“ odpoví Nisha automaticky. „A co ti mám objednat?“

„Ále, dám si cokoli.“

Nisha ztuhne. Carl nikdy neříká „cokoli“.

„Chtěl bys třeba tu Michelovu specialitu, lanýžovou omeletu? Anebo steak z tuňáka?“

„Jasně. To bude prima.“

Nisha polkne. Snaží se udržet vyrovnaný tón. „A kdy by ses chtěl sejít?“

Carl se odmlčí a ona zaslechne, jak něco tlumeně říká nějaké další osobě v místnosti. Nishe se rozbuší srdce.

„Kolem poledne by to bylo super. Ale nespěchej. Nechci tě honit.“

„Samozřejmě,“ přisvědčí Nisha. „Miluju tě.“

„Taky, zlato,“ odvětí Carl a telefon se odmlčí.

Nisha stojí jako přimrazená. V uších jí pulzuje krev, ale rozhodně ne od běhání. Na okamžik ji napadne, že jí snad hlava doopravdy exploduje. Dvakrát se zhluboka nadechne. Potom vyťuká do telefonu další číslo. Hovor spadne rovnou do hlasové schránky. Nisha si se zaklením uvědomí, jaký je tu oproti New Yorku časový rozdíl.

„Magdo?“ řekne do telefonu a rukou si prohrábne zpocené vlasy. „Tady paní Cantorová. Potřebuju, abyste kontaktovala toho svého člověka. TEĎ HNED!“

Zvedne oči a spatří před sebou zaměstnance posilovny v triku s límečkem a laciných šortkách. „Promiňte, ale tady nemůžete telefonovat. Je to proti našim –“

„Víte co, dejte mi pokoj,“ štěkne na něj Nisha. „Radši tady jděte vytřít nebo tak něco. Máte tu víc bakterií než na Petriho misce!“ Protlačí se kolem něj do šaten a cestou vytrhne dalšímu zaměstnanci z ruky ručník.

V šatně je narváno, ale ona nikoho nevnímá. V duchu si přehrává telefonát, pořád dokolečka, a srdce jí tluče jako o život. A je to tady. Potřebuje si pročistit hlavu, aby byla připravená a dokázala reagovat, ale její tělo jako by se podivně zpomalilo a nic nefunguje, jak by mělo. Na okamžik se posadí na lavičku a nepřítomně zírá před sebe. To zvládnu, řekne si v duchu a zadívá se na své třesoucí se ruce. Přežila jsem už horší věci. Zaboří tvář do ručníku a nadechuje se, dokud si není jistá, že třes ustal. Pak se zvedne a napřímí.

Konečně vstane, otevře skříňku a vytáhne sportovní tašku značky Marc Jacobs. Na lavičku vedle její skříňky si už položil tašku někdo jiný. Nisha ji skopne na podlahu a na její místo postaví tu svoji. Sprcha. Než cokoli podnikne, musí se osprchovat. Na vzhledu záleží. A pak jí telefon zazvoní ještě jednou. Pár žen se po ní ohlédne, ale ona si jich nevšímá a zvedne telefon z lavičky. Volá Raymond.

„Mami? Vidělas tu fotku mýho obočí?“

„Cože, kulíšku?“

„Obočí! Posílal jsem ti fotku. Mrkla ses?“

Nisha odtáhne telefon od ucha a začne projíždět zprávy, dokud nenajde fotografii, kterou jí poslal. „Máš krásné obočí, zlato,“ řekne povzbudivě a přiloží si telefon zpět k uchu.

„Je příšerný! Mám takovou depku! Viděl jsem takový pořad, bylo to o obchodování s delfínama, a ti delfíni tam museli dělat různý kousky a mně pak bylo hrozně z toho, jak jsme tenkrát byli v Mexiku a plavali jsme s nima, pamatuješ? Bylo mi z toho tak zle, že jsem ani nedokázal vylézt z pokoje, a tak mě napadlo, že si aspoň upravím obočí, jenomže to dopadlo úplně katastrofálně a já teďka vypadám jak Madonna z půlky devadesátek!“

Jakási žena opodál si začne vysoušet vlasy a Nishu na okamžik napadne, že by jí ten fén nejraději vyrvala z ruky a umlátila ji s ním. „Zlato, já tě tady vůbec neslyším. Vydrž.“

Vyjde na chodbu. Zhluboka se nadechne. „Vypadá to skvěle,“ řekne do náhlého ticha. „Nádherně. A Madonna v půlce devadesátek vypadala ukrutně sexy.“

Úplně ho v duchu vidí, jak sedí na své posteli ve Westchesteru se zkříženýma nohama, úplně stejně, jako když byl ještě maličký.

„Není to nádherný, mami! Je to katastrofa!“

Ze šaten se vynoří jakási žena v laciném saku a s pleskajícími žabkami na nohou a spěšně Nishu mine se skloněnou hlavou. Proč se ženy nedokážou narovnat? Tahle žena se celá hrbí a hlavu má zabořenou do hrudníku jako želva a Nishu to okamžitě podráždí. Když vypadáte jako věčná oběť, nemůže vás překvapovat, že se k vám lidi budou chovat špatně. „Tak až přijedeš domů, necháme ti udělat permanentní.“

„Takže to fakt vypadá příšerně!“

„Ne! Ne, vypadáš nádherně! Ale broučku, já teď fakt musím běžet. Zrovna něco řeším. Zavolám ti.“

„Ale ne dřív než tak ve tři mýho času. Musím se pořádně vyspat a pak máme sebepéči. Je to hrozně trapný. Musíme dělat cvičení na sebeuvědomění, jako kdybych tady nebyl právě proto, že jsem se věčně zaobíral sám sebou.“

„Já vím, zlatíčko. Potom ti zavolám. Mám tě moc ráda.“

Nisha ukončí hovor a vytočí další číslo. „Magdo? Magdo! Dostalas můj vzkaz? Zavolej mi hned, jakmile ho dostaneš, dobře?“

Ukončí hovor, když vtom se otevřou dveře. Vejde zaměstnanec posilovny a okamžitě si všimne telefonu v její ruce.

„Promiňte, ale tady nemůžete –“

„Víte co, už fakt ne,“ štěkne na něj a on prudce sklapne pusu. Být Američanka něco přes čtyřicet, která už se dávno nestará, co si o ní kdo myslí, má své výhody, a mladíkovi je to jasné. Je to poprvé za celý týden, co Nishu něco potěšilo.

Nisha se osprchuje, natře si končetiny podřadnými erárními přípravky (po zbytek dne bude cítit jako záchodky ve vlaku), sváže si vlhké vlasy do uzlu, stoupne si bezpečně na ručník (z podlah v šatnách se jí dělá zle – všechny ty kožní buňky! co kdyby tu chytla bradavice?!) a poosmnácté zkontroluje telefon, jestli se Magda neozvala.

Je pro ni čím dál těžší potlačit ten mohutný nával zuřivosti a úzkosti, který se jí vzdouvá v hrudi. Stáhne z ramínka hedvábnou halenku, přetáhne si ji přes hlavu a hebká látka jí vláčně přilne k vlhké kůži. Kde je ta Magda, krucinál? Nisha se posadí, znovu mrkne na telefon a nepřítomně sáhne do tašky pro džíny a boty. Chvíli šmátrá uvnitř a konečně vytáhne velmi ošlapanou, ohavnou černou botu na širokém podpatku. Otočí ji v ruce, překvapeně na ni zamžiká, pak vyjekne hrůzou a botu upustí. Otře si prsty do ručníku a potom s jeho pomocí opatrně otevře tašku a nahlédne dovnitř. Chvíli jí trvá, než si uvědomí, co vidí. Tahle taška není její. Tahle taška je z umělé kůže, u švů už se plast odlupuje a nápis MARC JACOBS, který by měl být mosazný, je zašlý do zmatnělého stříbra.

Nisha nakoukne pod lavičku. Potom se ohlédne za sebe. Většina těch otravných ženských už je pryč a žádné další tašky tu nejsou, jen několik skříněk zeje dokořán. Žádné další tašky. Tahle taška vypadá jako ta její – stejná velikost, stejná barva, podobná ucha –, ale její rozhodně není.

„Kdo mi vzal tašku?“ pronese Nisha nahlas jen tak do neurčita. „Kdo mi krucinál sebral tašku?!“ Zbylých několik žen v šatně se po ní ohlédne, ale všechny se tváří nechápavě.

„Ne!“ vyjekne Nisha. „Ne, ne, ne, to ne! Ne dneska! Ne teď!“

Dívka na recepci ani nemrkne.

„Kde tu máte kamery?“

„Nezlobte se, ale v dámské šatně žádné kamery nejsou. To by bylo protizákonné.“

„Tak jak mám teda zjistit, kdo mi ukradl tašku?!“

„Nemyslím, že by vám ji někdo ukradl. Podle toho, co jste říkala, to spíš vypadá, že si ji s vámi někdo nechtěně vyměnil, zvlášť jestli si ty tašky byly tak podobné…“

„Vážně si myslíte, že by si někdo ‚nechtěně‘ odnesl moje sako Chanel a louboutinky na míru, které šil Christian osobně, když sama normálně nosí věci…,“ Nisha nakoukne do tašky a znechuceně se ušklíbne, „… z Primarku?“

Recepční nehne ani brvou.

„Můžeme projít záznamy z kamery u vchodu, ale na to budeme potřebovat povolení od vedení.“

„Na to nemám čas! Kdo odsud odcházel jako poslední?“

„Tyhle záznamy my si nevedeme, nezlobte se. Všechno je automatizované. Ale když vydržíte, zavolám vedoucího a on se na to může přijít podívat.“

„No konečně! A kde je?“

„Na školení personálu v Pinneru.“

„Ach bože můj… Dejte mi nějaké tenisky. Máte tady tenisky? Potřebuju se jenom dostat k autu.“

Nisha vykoukne z okna. „Kde mám auto? Kde mám sakra auto?“

Odvrátí se od pultu a zmáčkne kontakt v telefonu. Nikdo to nebere. Recepční vytáhne zpod pultu igelitový pytlík. Vypadá tak znuděně, jako by právě byla nucena vyslechnout si dvouhodinovou přednášku o schnutí nátěru. Hodí sáček na pult. „Máme žabky.“

Nisha se podívá na dívku, potom na pantofle, pak zase na dívku. Ta se tváří bezvýrazně. Nakonec Nisha chňapne žabky a s tichým frustrovaným zavrčením si je narazí na nohy. „Američanky…,“ zaslechne ještě na odchodu tiché zamumlání.

3

„Nic si z toho nedělej. Ještě máme před sebou tři,“ uklidňuje ji Ted dobrosrdečně.

Cesta na následující jednání proběhla v naprostém tichu. Sam strávila uplynulých dvacet minut schoulená, zdrcená a nešťastná. Pocit viny jí prostupuje každičkou buňkou a vytlačuje i poslední zbytečky sebevědomí. Co si o ní museli pomyslet? Pořád cítí nevěřícné pohledy těch chlapů a vidí jejich špatně skrývané úsměšky při pohledu na to, jak se Sam potácí zpátky k dodávce. Joel ji poplácal po rameni a řekl jí, že Frampton je kokot a všichni stejně vědí, že platí pozdě, takže je to možná takhle i lepší, ale ona si při jeho slovech dokázala jen představovat, jak Simon zkřiví ústa, až mu bude muset oznámit, že ztratila tak významnou zakázku.

Na šest vteřin nádech, tři držet, na sedm výdech.

Joel zajede na parkoviště a otočí klíčkem. Okamžik zůstanou všichni sedět, poslouchají, jak motor dotikává, a dívají se na budovu s lesklým průčelím. Sam má pocit, že má žaludek někde na podlaze dodávky.

„Vážně by bylo tak hrozné, kdybych na tu schůzku šla v žabkách?“ hlesne nakonec.

„Jo,“ odpovědí Ted a Joel jednohlasně.

„Ale –“

„Hele, zlato…“ Joel se nakloní přes volant a otočí se k ní. „Když máš na sobě takové boty, musíš s nima ladit.“

„Jak to myslíš?“

„No, vypadala jsi tam strašně… nesvá. A pořád tak vypadáš. Musíš se tvářit, jako že ti ty boty patří.“

„Jenomže ony mi nepatří.“

„Musíš vypadat sebevědomě. Jako žes do nich prostě ráno jen tak vklouzla, chápeš, a myslelas přitom na všechny ty obří kontrakty, co už máš dojednané.“

Ted sevře masité rty a přikývne. Pak do ní šťouchne mohutným ramenem. „Má pravdu. Tak se seber, kočko. Bradu nahoru, kozy dopředu, úsměv na tvář. To zvládneš.“

Sam sáhne po aktovce. „Simonovi bys nic takového neřekl.“

Ted pokrčí rameny. „Kdyby měl na sobě tyhle boty, to si piš, že řekl.“

„Takže nejnižší cena, na jakou u téhle zakázky můžeme jít, je… dvaačtyřicet tisíc. Ale pokud přehodíte číslování stránek a změníte titulní stranu na černobílou, můžeme ještě dalších osm set slevit.“

Zrovna se chystá nastínit jejich tiskovou strategii, když si uvědomí, že ji ředitel společnosti neposlouchá. Sam upadne do rozpaků a málem se zakoktá. „Tak jak – jak se vám ta čísla zdají?“

Ředitel mlčí. Promne si jeden bod na čele a vydá jakýsi nicneříkající zvuk, takové to mhhmmm, jaké Sam používala, když byla Cat ještě maličká a ona poslouchala její nekonečné žvatlání jen na půl ucha.

Probůh, já o ten kšeft přijdu! Zvedne oči od poznámek a vtom si uvědomí, že ředitel jí upřeně zírá na nohu. Sam by se nejraději propadla trapností a málem ztratí nit. Ale pak se na něj podívá znovu a všimne si jeho zasněného, nepřítomného výrazu: je to on, kdo je vyvedený z konceptu. „A zpracování samozřejmě zvládneme za osm dnů, jak jsme se bavili,“ pronese Sam.

„Skvěle!“ vyhrkne ředitel, jako by ho právě vytrhla ze zasnění. „Ano. To zní skvěle.“

Pořád jí zírá na nohu. Sam ho chvíli pozoruje, potom lehce nakloní nohu doleva a propne kotník. Muž na ni uchváceně hledí. Sam mrkne přes stůl na Teda a Joela a všimne si, jak se po sobě podívali.

„Takže by vám to takhle vyhovovalo?“

Ředitel spojí prsty do stříšky a na okamžik jí pohlédne do očí. Sam se povzbudivě usměje.

„No… jasně. To zní dobře.“ Nedokáže odtrhnout oči. Pohledem sjede z její tváře dolů, zpátky na botu.

Sam vytáhne z aktovky smlouvu. Pohne nohou a nechá si řemínek zvolna sklouznout po patě. „Tak se dohodneme na konkrétních podmínkách?“

„Jistě,“ pronese ředitel a vezme si od ní pero, aniž se na smlouvu podívá.

„Neříkej nic!“ varuje Sam Teda, když vítězoslavně odcházejí.

„Vůbec nic neříkám. Jestli nám zařídíš ještě jednu takovou zakázku, choď si pro mě za mě v potápěčských ploutvích.“

Na následujícím jednání si Sam dává záležet, aby její nohy byly celou dobu vidět. John Edgmont jí na ně sice nezírá, ale Sam si uvědomí, že už jen díky existenci těch bot jako by najednou přehodnotil, za koho ji považuje. Je zvláštní, že to díky tomu přehodnotí i ona sama. Nakráčí do jeho kanceláře se vztyčenou hlavou. Je okouzlující. Neúhybně trvá na svých podmínkách. Získá další zakázku.

„Ty jedeš, Sam,“ podotkne obdivně Joel, když nastupují zpátky do auta.

Udělají si pořádnou obědovou pauzu – čehož se od chvíle, kdy jim začal šéfovat Simon, neodvážili – a usadí se na zahrádce jedné kavárny. Vyjde slunce. Joel vypráví, jak byl minulý týden na rande se ženou, která mu ukázala fotku svatebních šatů vystřiženou z nějakého časopisu a zeptala se, jak se mu líbí. „A pak prej: ‚Neboj, ukazuju ji jenom, když se mi někdo fakt líbí!‘“ Ted vyprskne tak, až mu kafe vystříkne nosem, a Sam se směje, až ji bolí břicho, a uvědomí si, že netuší, kdy se naposledy něčemu zasmála.

Nisha rázuje sem a tam po studené ulici před posilovnou. Přes blůzu a žabky si navlékla župan. Už devětkrát volala Peterovi na mobil a nechala mu zprávu, ale ten to nezvedá. To není dobré znamení. To vůbec není dobré znamení.

„Petere? Petere? Kde jste? Říkala jsem vám, že na mě máte čekat v jedenáct patnáct! Potřebuju vás tady hned teď!“

Zkusí to ještě jednou a plechový automatický hlas jí oznámí, že číslo je nedostupné. Nisha se podívá, kolik je hodin, hlasitě zakleje, sáhne do kapsy a vytáhne magnetickou odemykací kartu od pokoje.

Taška, kterou našla před svou skříňkou, pořád ještě leží na lavičce. Pochopitelně. Kdo by ji chtěl? Nisha se v ní začne přehrabovat a otřese se hrůzou při pomyšlení, že bude muset sahat na cizí oblečení. Vytáhne mokré plavky v igelitovém sáčku, znechuceně se zašklebí a hodí je na lavičku. Pak váhavě sáhne do postranních kapes a vytáhne tři provlhlé desetilibrovky. Ani si nevzpomíná, kdy naposled držela v ruce opravdové peníze. Je to strašně nehygienické, horší než záchodová štětka, aspoň to psali v jednom článku, který kdysi četla. Nisha se znovu otřese a strčí si bankovky do kapsy. Z držáku nad ždímačkou plavek odtrhne igelitový sáček a omotá si ho kolem ruky. Pak uchopí tašku za držadla a vyrazí kolem recepce ven.

„Počkejte, ten župan si nemůžete odnést!“

„To máte smůlu, venku mrzne a ztratili jste mi oblečení.“ Nisha si přitáhne župan těsněji k tělu, zaváže si pásek a vyjde na ulici.

Je zajímavé, že si taxikáři stěžují, jak moc jim Uber bere práci, ale když se žena v županu snaží přivolat si taxík, zastaví jí až ten sedmý. Stáhne okénko a otevře ústa, aby okomentoval její úbor, ale Nisha ho gestem zarazí. „Hotel Bentley,“ vyštěkne. „A nic neříkejte. Díky.“

Cesta taxíkem stojí devět liber osmdesát, a to netrvala ani pět minut. Nisha vejde do hotelu, aniž věnuje jediný pohled zmatenému portýrovi, rázuje přes hotelovou halu k výtahu a nevšímá si hlav ostatních hostů, které se po ní otáčejí. Ve výtahu už stojí dvojice ve středních letech. On má oblekové sako a plátěné kalhoty, ona špatně střižené šaty, ze kterých jí v podpaží vykukují tukové bochánky. Jsou nejspíš odněkud z venkova a přijeli se sem „povyrazit“. Nisha napřáhne ruku, aby se dveře nezavřely. Vstoupí do výtahu, stoupne si před ty dva a otočí se čelem ke dveřím. Nic se neděje. Ohlédne se za sebe.

„Střešní apartmá,“ procedí.

Nechápavě na ni zírají a ona netrpělivě třepne rukou. Pak ještě jednou.

„Střešní apartmá. Zmáčkněte mi ten knoflík!“ štěkne. „Prosím,“ dodá konečně a žena zdráhavě natáhne ruku a stiskne tlačítko. Výtah s tichým hučením jede nahoru a Nisha cítí, jak se jí žaludek svírá napětím. No tak, Nisho, říká si. To se dá spravit. A pak se výtah s drcnutím zastaví a dveře se otevřou.

Nisha vykročí do apartmá, ale narazí do čísi široké hrudi. Cestu jí blokují tři muži. Nisha nevěřícně couvne. Uprostřed stojí Ari a podává jí velkou obálku.

„Co to má –“ začne Nisha a chce se kolem něj protáhnout, ale on udělá krok stranou a zatarasí jí cestu.

„Mám nařízeno vás nepouštět dovnitř.“

„Neblázněte, Ari,“ vyštěkne Nisha a snaží se ho odstrčit. „Potřebuju si vzít oblečení!“

Ve tváři má výraz, jaký u něj ještě nikdy neviděla. „Pan Cantor říkal, že dovnitř nesmíte.“

Nisha se pokusí usmát. „Neblázněte. Potřebuju si vzít věci. Vždyť se na mě podívejte.“

Jako by z něho byl úplně cizí člověk. Jeho výraz ničím neprozrazuje, že ji zná už patnáct let, že ji vždycky ochraňoval. S tímhle chlapíkem si navzájem vykládali vtipy. Probůh, občas si dokonce i vzpomněla a zeptala se ho na tu jeho otravnou manželku!

„Je mi líto.“

Ari se sehne, položí obálku na podlahu výtahu za ní, potom ustoupí a zmáčkne tlačítko směrem dolů. S Nishou jako by se všechno zhouplo a na okamžik ji napadne, že snad omdlí.

„Ari! Ari! To nemůžete! Ari! Tohle je šílenství! Co mám asi tak dělat?!“

Dveře výtahu se začnou zavírat. Ari se pootočí a Nisha si všimne pohledu, který si vymění s mužem vedle sebe. Tenhle výraz si před ní ještě nikdy nedovolil, ale ona ho celý život dobře zná: Ty ženské!

„Aspoň mi dejte kabelku, proboha!“ zaječí Nisha a dveře výtahu se zavřou.

„Úplně čumím, jak jsi zaválela!“ zvolá Joel a na zdůraznění svých slov bouchne do volantu. „Neuvěřitelně jsi zaválela! Nakráčelas tam, jako kdyby ti to tam patřilo! Ještě sis ani nesedla a už bylo jasné, že nám to Edgmont podepíše.“

„Nemohl ti přestat koukat na nohy,“ podotkne Ted, napije se z plechovky coly a diskrétně si odříhne. „Vůbec nevnímal, co jsem říkal o výrobních šaržích.“

„Ten by ti snad prodal svoji starou, kdyby sis řekla,“ zavrtí Joel obdivně. „Nebo svého prvorozeného. Cokoli.“

„Hele, byl bych přísahal, žes původně říkala, že jim to nabídneme za dvaaosmdesát,“ pronese Ted.

„Jo,“ řekne Sam. „Ale když jsem viděla, jak to probíhá, najednou jsem měla takové puzení říct si o devadesát.“

„A on jenom kývnul!“ zvolá Joel. „Prostě na to kývnul! Ani si nepročetl podmínky. Počkej, až to uvidí Simon!“

„Brenda už kolik měsíců prudí, že by chtěla nového peugeota. Jestli urveme i tuhle zakázku, tak za něj složím zálohu.“ Ted se naposled napije z plechovky a zmačká ji v tučné ruce.

„Sam ji dostane, uvidíš. Dneska je hot stuff, kámo.“

„Cože je?“

„No že jí to jde.“

„No to teda jo. Koho tam máme dál?“ Ted se zadívá do papírů. „Jo, to jsou ti noví. Budeme mluvit s někým jménem… Price. Tohle je fakt obří kšeft, zlato. Velký prachy. Za tohle bude mít ta moje novou dvěstěpětku.“

Sam si nanese novou vrstvu rtěnky. Na okamžik na sebe v zrcadle našpulí rty a pak se zamyslí. Sáhne do sportovní tašky a opatrně vytáhne sako Chanel. Zvedne ho do výšky, s obdivem si prohlédne smetanově bílou vlněnou látku a dokonale čistou hedvábnou podšívku a vdechne vzdálenou ozvěnu jakéhosi drahého parfému. Potom si na okamžik rozepne bezpečnostní pás a sako si oblékne. Je jí trochu těsné, ale cítí se v něm nádherně. Koho by napadlo, že mít na sobě luxusní oblečení opravdu hraje roli? Sam si posune zrcátko, aby viděla, jak jí sako obepíná ramena, jak jí originálně tvarované klopy lemují hrdlo.

„Není už to moc?“ otočí se k oběma mužům.

Joel se po ní podívá. „Nic není už moc. Vypadáš, jako že ses v tom už narodila. Sekne ti to, Sam.“

„Price z tebe bude úplně paf,“ přidá se Ted. „Udělej zase ten trik s tím, jak si posuneš ten řemínek na patě. Nedokážou se vůbec soustředit, když to uděláš.“

Sam se podívá na svůj odraz v zrcátku a trochu si ten pohled vychutnává. Je to nezvyklý pocit, ale začíná se jí líbit. Skoro tu ženu v zrcadle ani nepoznává. Potom se najednou zarazí, podívá se na oba muže a úsměv jí zmizí z tváře. „Ale… nezklamávám tím trochu svoje spolusestry?“

„Cože?“

„Tím, že vyhraješ vyjednávání s bandou chlapů v oblecích?“ nechápe Ted.

„Tím, že… však víš… že používám sex jako zbraň. Protože tyhle boty, ty jsou v podstatě ztělesněný sex, žejo?“

„Moje ségra vždycky tvrdí, že má menstruační křeče, když má pocit, že už se firemní schůze moc táhne. Chlapi se pak prej nemůžou dočkat, až odtamtud vypadnou.“

„Moje žena jednou ukázala vyhazovačovi v klubu podprsenku, aby se dostala dovnitř,“ oznámí Ted. „Vlastně jsem na ni byl docela hrdý.“

Joel pokrčí rameny. „Já jsem toho názoru, že člověk má používat všechny zbraně, co má k dispozici.“

„Na spoluženstvo zapomeň,“ nabádá ji Ted. „Mysli na naše nové auto.“

Jsou na místě. Sam vystoupí z dodávky, pěkně jednu nohu po druhé. Stojí teď trochu víc zpříma. Už si na těch podpatcích víc věří – přišla na to, jak na nich chodit, aby se jí nekymácely kotníky. V postranním zrcátku si zkontroluje vlasy. Potom sklopí oči k nohám.

„Vypadám v pohodě?“

Oba muži jí věnují rozzářené úsměvy. Ted na ni zamrká. „Vypadáš milionově. Chudák Price nemá šanci.“

Sam kráčí k recepčnímu pultu a užívá si, jak jí přitom podpatky energicky klapou na mramorové podlaze. Všimne si, jak si recepční prohlíží její sako a boty, a zaznamená, jak dívka naklonila bradu, jako by najednou byla ochotná být vůči Saminým požadavkům poněkud vstřícnější. Jaké to asi je, být ženou, která takovéhle boty nosí denně? pomyslí si Sam. Jaké to asi je, mít život, v němž chodíte jen po mramorových podlahách a jen na krátké vzdálenosti? Jaké to asi je, nestarat se o nic, než jestli vám lak na nehtech u nohou ladí s drahými botami?

„Dobrý den,“ pronese a matně si uvědomí, že její hlas najednou zní jinak, že v něm zaznívá sebevědomí a lehkost, které tam ještě ráno nebyly. „Jsme z tiskové společnosti Grayside Print Solutions. Čeká tu na nás pan Price. Děkuji.“ Přesně taková žena teď je. Tohle zvládne levou zadní.

Recepční se zadívá do monitoru. Chviličku ťuká do klávesnice, potom zručně vloží tři jmenovky do průhledných plastových visaček a podá jim je. „Chviličku tady prosím počkejte, zavolám nahoru.“

„Mnohokrát děkuji.“

Mnohokrát děkuji. Jako bych byla královna nebo co. Sam se opatrně, s kotníky u sebe posadí na pohovku v hale, a rychle si zkontroluje rtěnku a uhladí si vlasy. Tuhle zakázku dostane, cítí to v kostech. Ted s Joelem si za ní vymění úsměvy.

Na mramoru se ozvou něčí kroky. Sam zvedne oči a spatří, jak k pohovce kráčí drobná padesátnice se snědou pletí. Má úpravné černé mikádo a na sobě neokázalý, nádherně střižený tmavomodrý kostým, smetanově bílé hedvábné tričko a balerínky. Sam zvedne hlavu a ohlédne se za sebe. Žena k ní napřáhne ruku.

„Dobrý den, vy jste z Grayside Print? Miriam Priceová, těší mě. Půjdeme nahoru.“

Vteřinku trvá, než si Sam uvědomí svůj omyl. Ohlédne se po Tedovi a Joelovi, kterým ztuhl úsměv na tváři. Potom všichni najednou překotně vstanou a začnou koktavě zdravit. A pak následují Miriam Priceovou k výtahům na druhém konci haly.

Stačí deset minut, aby bylo jasné, že Miriam, která není Price, nýbrž Priceová, vyjednává pěkně drsně, a za další hodinu se ukáže, že je tvrdá jako skála. Kdyby přistoupili na to, co tak úporně požaduje, smrskne se jim marže na úplné minimum. Miriam je drobná, klidná a nesmiřitelná. Sam cítí, jak z ní vyprchává naděje. Ted a Joel sedí celí schlíplí.

„Pokud potřebujete na zpracování čtrnáct dní, nemohu jít výš než na šest set šedesát,“ zopakuje Miriam. „Čím blíž uzávěrce, tím vyšší máme náklady na dopravu.“

„Už jsem ale vysvětlovala, proč by pro nás šest set šedesát bylo opravdu na hraně. Jestliže chcete křídový papír, trvá to déle, jelikož musíme použít zvláštní lis.“

„To ale není můj problém, jestli máte všechno vybavení, které potřebujete.“

„Není to problém. Jde jen o logistiku.“

Pokaždé když se Miriam Priceová rozhodne zakopat na nějaké pozici, usměje se. Je to drobný úsměv a není nijak nepřátelský. Říká jen, že tohle jednání má beze zbytku pod kontrolou ona. „A jak už jsem říkala, z hlediska logistiky to pro mě znamená dražší dopravu, jelikož je na ni méně času. Podívejte, pokud by tahle zakázka pro vás byla náročná, ráda bych to věděla hned, dokud máme čas najít si jiného dodavatele.“

„Není náročná. Jen vysvětluju, že tisková zakázka v takovém rozsahu vyžaduje delší realizaci.“

„A já vysvětluju, proč potřebuju, aby se to odrazilo v ceně.“

Vypadá to neprůchodně. Jsou na mrtvém bodě. Sam se pod drahým sakem potí a začíná se jí zmocňovat úzkost, že na té nádherné světlé podšívce nechá fleky.

„Potřebuju se jen poradit se svým týmem,“ oznámí a vstane od stolu.

„Jistě, žádný spěch,“ přisvědčí Miriam a pohodlně se opře na židli. Usměje se.

*

Ted si zapálil cigaretu a teď z ní trhaně, hladově potahuje. Sam si založí ruce na prsou, pak je spustí a zase založí. Upřeně hledí na dodávku Renault, která se opakovaně a bezvýsledně snaží nacouvat na příliš malé parkovací místo.

„Jestli se vrátím s takhle mizernou marží, tak se z toho Simon pomine,“ vzdychne.

Ted podpatkem rozdrtí nedopalek. „Jestli se nevrátíš s uzavřeným kontraktem, tak se Simon pomine tak jako tak.“

„Tohle nemá řešení.“ Sam přešlápne. „Jauvajs! Tyhle boty mě zničí.“

Chvíli stojí všichni tři mlčky. Nikdo z nich jako by nevěděl, co říct. Nikdo nechce nést zodpovědnost za to, jak se nakonec rozhodnou. Řidič renaultu konečně vypne motor a oni sledují, jak zjišťuje, že nemůže otevřít dveře. Nakonec Sam pronese: „Fakt si potřebuju odskočit. Sejdeme se vevnitř.“

Na dámských toaletách se Sam zavře v kabince, posadí se na mísu a vytáhne telefon. Vyťuká zprávu:

Ahoj, lásko. Jak to jde? Už jsi byl venku?

Vyčkává a za okamžik přijde odpověď.

Ještě ne. Jsem trochu unavený.

Úplně ho v duchu vidí, jak se válí na gauči v tričku a v teplákách a stěží se dokáže zvednout, aby vzal telefon. Strašně nerada si to přiznává, ale někdy je pro ni skoro úleva, když není doma; vždycky jí připadá, jako by někdo najednou roztáhl všechny závěsy a pustil dovnitř světlo.

Utře se, spláchne, upraví si oblečení a najednou si připadá provinile a pitomě, že si vzala to sako a boty. Můžou vás stíhat, když nosíte cizí oblečení? Umyje si ruce a zadívá se na sebe do zrcadla. Všechno předešlé sebevědomí jako by z ní vyprchalo. Vidí před sebou pětačtyřicetiletou ženu, které se do tváře vepsaly všechny smutky, úzkosti a probdělé noci, které za uplynulý rok zakusila. No tak, babo, řekne si po chvilce. Seber se. Napadne ji, odkdy o sobě uvažuje jako o babě.

Pak se otevřou dveře další kabinky a za ní se objeví Miriam Priceová. Obě si myjí ruce a v zrcadle na sebe navzájem zdvořile kývnou. Sam se snaží nedat své náhlé rozpaky najevo. Miriam Priceová si odhrne z tváře neviditelné vlasy a Sam si znovu nanese rtěnku, spíš aby něco dělala, než že by to opravdu potřebovala. Snaží se přijít na něco, co by řekla a čím by Miriam Priceovou přesvědčila, aby s nimi navázala spolupráci, pár kouzelných slovíček, jimiž by jí nenuceně dala najevo, jaká skvělá a ohromně profesionální firma jsou, a zároveň ji přiměla trošičku nafouknout tu mrňavou marži. Miriam jí věnuje další drobný, nevzrušený úsměv. Je zjevné, že ona se nic vymýšlet nesnaží. Sam napadne, že snad ještě nikdy si na dámském záchodě nepřipadala tak nedostatečná.

A potom Miriam Priceová sklouzne pohledem dolů. „Bože, vy máte ale úžasné boty!“ vykřikne.

Sam sleduje směr jejího pohledu až ke svým nohám.

„Jsou naprosto božské!“

„No, ty vlastně –“ Sam se zarazí. „Jsou skvělé, že?“

„Můžu se podívat?“ Miriam na ně ukáže. Sam si zuje jednu botu, podá ji Miriam, ta ji podrží pod světlem a zkoumá ji ze všech úhlů se zbožnou úctou, jaká je obvykle vyhrazena uměleckým dílům či lahvi vzácného vína. „Louboutin, že?“

„A-ano.“

„To jsou vintage? Něco takového už nejmíň pět let neudělal. Vlastně ani nevím, jestli jsem takové vůbec někdy viděla!“

„Eh… ehm, ano. Ano, jsou.“

Miriam přejede prstem po podpatku. „On je takový umělec! Víte, že jsem jednou stála čtyři hodiny frontu, jenom abych si jedny takové mohla koupit? Nejsem já magor?“

„Ach… ani trochu,“ ujistí ji Sam. „Pokud jde o mě, tak rozhodně ne.“

Miriam ještě chvíli botu potěžkává a pak ji skoro neochotně Sam vrátí. „Víte, pořádné boty člověk hned pozná. Moje dcera mi to nevěří, ale z toho, co má člověk na nohou, se pozná hrozně moc. Boty jsou prostě základ. Tyhle jsou už staré, ale aspoň od Prady. Dneska jsem měla pocit, že potřebuju stát pevně nohama na zemi, tak jsem si vzala balerínky, ale když se tak dívám na ty vaše, tak upřímně řečeno úplně žárlím, že taky nemám podpatky.“

„Říkám svojí dceři přesně to samé!“ Ta slova vyletí Sam z pusy dřív, než si uvědomí, co vlastně řekla.

„Ta moje nosí pořád jenom tenisky. Oni vůbec nechápou, že boty můžou mít úplně totemickou sílu.“

„Jo, ta moje taky. Ta zas tahá takové ty obrovské martensky. A ne, fakt to nechápou,“ přisvědčí Sam, ačkoli si není jistá, jestli vůbec ví, co znamená „totemický“.

„Víte co, Sam? Můžu vám říkat Sam? Tahle jednání úplně nesnáším. Nemáte příští týden čas se sejít? Probereme to jenom spolu, bez chlapů. Určitě se dobereme k něčemu, co nám bude oběma vyhovovat.“

„To by bylo skvělé,“ ujistí ji Sam. Pracně si znovu nasadí botu a zhluboka se nadechne. „Takže… dá se říct, že v zásadě už jsme dohodnuté?“

„Ach, myslím, že ano,“ usměje se Miriam, vřele a spiklenecky. „Ale ještě se musím zeptat… to sako, to je Chanel?“

4

Nisha sedí zabořená do měkoučké růžové pohovky v hale hotelu Bentley s telefonem přitisknutým k uchu. Před ní se ve váze velikosti batolete tyčí obří aranžmá ze strelicií. Nishin hlas na okamžik přehluší švitoření ostatních přítomných a několik hlav se po ženě v županu otočí.

„Carle, tohle je absurdní! Sedím v hale. Pojď dolů a promluvíme si.“ Schránka její vzkaz utne. Nisha okamžitě vytočí číslo znovu. „Carle, budu ti volat tak dlouho, dokud to nezvedneš! Takhle se s manželkou po osmnácti letech vztahu nezachází!“ Hovor se ukončí a ona vytočí číslo ještě jednou.

„Nisho?“

„Carle! To snad – Charlotto? Charlotto? No to snad ne! On si nechává přesměrovat hovory? Chci mluvit s Carlem! Dejte mi ho k telefonu!“

„Omlouvám se, ale to nemůžu, Nisho.“

Charlottin hlas zní tak klidně, že by mohla namlouvat nějakou meditační aplikaci. Zaznívá v něm však i jakýsi nový tón, jakási mírná nadřazenost, a Nisha se okamžitě naježí. A pak si to uvědomí: Kristepane, ona mi říká Nisho!

„Pan Cantor má jednání a mám přísný pokyn, že nesmí být rušen.“

„Ne! Pěkně ho z toho jednání odvolejte. Je mi fuk, že nechce být rušen! Jsem jeho žena! Slyšíte? Charlotto? … Charlotto?“

Hovor se přeruší. Ta holka jí to fakticky položila!

Nisha zvedne hlavu a uvědomí si, že lidé posedávající na okolních pohovkách ji zvědavě pozorují. Upřeně jejich pohledy opětuje, až se všechny hlavy odvrátí a nastane velké šeptání a povytahování obočí. Celé tělo jí najednou zaplaví stresové hormony a ona má pocit, že by snad dokázala někoho zabít, nebo alespoň někam utéct či začít ječet. Není si jistá, co z toho. Podívá se na sebe a uvědomí si, že v laciném županu a žabkách tohle všechno nezvládne. Pomyslí na své šatstvo ve střešním apartmá a pocítí téměř mateřskou úzkost z toho, že se k němu nemůže dostat. Její vlastní šaty!

Rozhlédne se a na druhém konci haly si všimne hotelového obchůdku. Strčí telefon do kapsy a vydá se k němu. Jak se dalo očekávat, oblečení tu mají hnusné a odporně předražené. Nisha bryskně prohrábne stojany, vytáhne tu nejméně nevkusnou bundu a kalhoty, které se jí podařilo objevit, a snaží se nevšímat si příšerné hudby, kterou v maličkém obchůdku pouštějí jako podkres. Podívá se na boty v krabicích označených velikostním číslem a popadne obyčejné béžové lodičky v osmatřicítce. Naskládá všechno na pult. Mladá žena za pokladnou ji trochu úzkostně pozoruje.

„Připište to na účet střešního apartmá, prosím,“ pronese Nisha.

„Jistě, paní Cantorová,“ přisvědčí dívka a začne markovat.

„Ty boty si potřebuju vyzkoušet. Dejte mi punčochu. Novou.“

„Jenom se podívám, jestli máme –“ Vtom se dívka prudce odmlčí. Nisha k ní zvedne oči, sleduje její pohled a otočí se. Do obchodu právě vstoupil ředitel hotelu, Frederik. Usměje se na ni a zastaví se kus od ní.

„Omlouvám se, paní Cantorová. Máme pokyn, abychom už nic nepřipisovali panu Cantorovi na účet.“

„Cože?“

„Pan Cantor nás informoval, že už nemáte oprávnění nakupovat cokoli na jeho účet.“

„Náš účet,“ pronese Nisha ledově. „Je to náš účet!“

„Omlouvám se.“

Frederik stojí úplně nehybně a nespouští z ní oči. Tváří se nevzrušeně a jeho tón je zcela neúprosný. Jako by se kolem ní všechno bortilo. V hrudi se jí vzdouvá neznámý panický pocit.

„Jsme manželé, jak jistě víte. To znamená, že jeho účet je i můj účet!“

Frederik mlčí.

„Jak dlouho už sem jezdím, Frederiku?“ Nisha k němu přistoupí o dva kroky blíž a musí se ovládnout, aby ho nepopadla za rukáv. „Můj manžel má zjevně nějakou krizi. Nenechá mě ani vzít si oblečení. Moje vlastní oblečení! Vždyť se na mě podívejte! Přece byste mě aspoň mohl nechat pořídit si něco na sebe, ne?“

Ředitelova tvář nepatrně roztaje. Zatváří se trochu ztrápeně, jako by ho každé slovo bolelo. „Dostali jsme… naprosto jednoznačné pokyny. Moc mě to mrzí. Ale já o tom nerozhoduji.“

Nisha si zakryje tvář dlaněmi. „To snad není možné!“

„A obávám se…,“ pokračuje Frederik, „že vás budu muset požádat… abyste odešla. Ten župan, to nejde… ostatní hosté jsou z toho…“

Upřeně se dívají jeden na druhého. Nisha koutkem mysli zaregistruje, že pokladní využila jejich konfrontace k tomu, aby rychle sklidila všechny věci z pultu. „Osmnáct let, Frederiku,“ pronese Nisha pomalu. „Známe se už osmnáct let.“

Dlouho je ticho. Teprve teď se mu ve tváři objeví skutečné rozpaky. „Víte co?“ řekne nakonec. „Zařídím vám odvoz. Kam byste chtěla zavézt?“

Nisha na něj chvíli zírá, pootevře ústa a pak mírně zavrtí hlavou. Náhle ji zaplaví úplně neznámý pocit, drtivý a temný a zlověstný, jako by se jí nohy bořily do tekutého písku. „Nevím… nemám, kam bych jela.“

A pak je to pryč. Tohle nehodlá snášet. Něco takového nebude tolerovat! Založí ruce na prsou a rezolutně se posadí do proutěného křesílka u sekce s botami.

„Ne, Frederiku. Nikam nejdu. Jistě to pochopíte. Budu tady prostě sedět, dokud Carl nepřijde dolů a nepromluvíme si. Dojděte pro něj, prosím. Tohle je celé úplně absurdní.“

Nikdo nepromluví.

„Zůstanu tady celou noc, když budu muset. Dojděte pro něj, prosím, všechno si to vyříkáme a pak se domluvíme, kam pojedu – jestli vůbec někam.“

Frederik se na ni chvilku dívá a potom tiše povzdechne. Ohlédne se za sebe a vtom do obchodu vejdou dva pracovníci ostrahy a zůstanou stát. Všechny oči se upírají jen na ni. „Byl bych opravdu rád, kdyby nemuselo dojít ke scéně, paní Cantorová.“

Nisha se na něj vytřeštěně podívá. Oba hlídači udělají krok kupředu. Každý jen jeden. Jsou tak sehraní, že je to téměř impozantní.

„Jak jsem říkal,“ pokračuje Frederik, „pan Cantor nám dal velice důrazné pokyny.“

5

„Dneska jsi zaválela!“ zvolá Marina, když se míjejí na chodbě, a zvedne ruku, aby si se Sam plácla. „Joel povídal, že jsi byla úplně neskutečná!“

Sam už má zase na nohou žabky, obula si je ještě v dodávce, protože už necítila prsty u nohou a polštářky chodidel ji bolí tak, až je jí jasné, že se zítra bude belhat v teniskách. Ale pořád ještě je v povznesené náladě a s každým dalším rozhovorem se jí koutky úst zvedají v dávno zapomenutém úsměvu. Zmocní se jí podivná směs pocitu neporazitelnosti a poněkud malátné úlevy. Zvládla jsem to. Získala jsem nové zakázky. Možná je tohle ten zlomový okamžik. Možná že teď už bude všechno v pohodě. Plácne si s Marinou a cítí se přitom jen nepatrně nesvá. Obvykle si s nikým rukama neplácá.

„Ted říkal, že potom jdeme všichni na skleničku. Že prý neměl tolik kšeftů najednou od doby, co ještě nosil šestatřicítky kalhoty. Půjdeš taky, ne?“

„No… jasně! Proč ne? Musím jenom napřed brnknout domů. Jdeme k Bílému koni, žejo?“

Sam se vrátí do svého pracovního koutku a vytočí číslo domů. Telefon šestkrát zazvoní, než to Phil zvedne, i když Sam dobře ví, že má telefon na konferenčním stolku před sebou.

„Jak je, lásko?“

„V pohodě.“ Alespoň pro jednou Sam doufala, že neuslyší ten poraženecký, rezignovaný tón. Donutí se k úsměvu. „Poslyš, já jsem měla dneska fakt dobrý den. Dojednala jsem spoustu kontraktů. Jdeme to s pár lidma po práci do hospody zapít a říkala jsem si, jestli bys tam třeba za náma nechtěl přijít. Bude tam Ted. Teda máš přece rád. A taky Marina. Tenkrát na karaoke večeru jste spolu zpívali tu hanbatou verzi ‚Ostrova v proudu dní‘, pamatuješ?“

Na druhém konci se na okamžik rozhostí ticho, jako by to Phil zvažoval.

„Jenom na jednu dvě skleničky. Už jsme spolu nikde nebyli celé věky. Bylo by prima, že máme pro jednou co oslavovat.“

Řekni, že přijdeš, přesvědčuje ho v duchu. Cat o otci říká, že teď působí, jako by jel v nouzovém režimu. Sam pořád doufá, že se stane něco, co ho zase nastartuje: že si společně vyjdou nebo se přihodí nějaká událost a Phil se zase zničehonic zapne.

„Jsem trochu utahaný, zlato. Myslím, že radši zůstanu doma.“

Vždyť jsi celý den nic nedělal!

Sam zavře oči. Snaží se potlačit povzdech. „Tak fajn. Jenom zanesu tahle čísla a půjdu domů.“

Ani ne minutu poté, co zavěsí, jí telefon zazvoní znovu. Je to Cat. „Tak jak to šlo?“

Sam pocítí vůči dceři náhlý nával lásky: vzpomněla si, jaký má matka dnes důležitý den. „Fakt skvěle, zlatíčko, děkuju. Získala jsem tři kontrakty ze čtyř, a jsou to samé velké zakázky!“

„Hurá! To je super! Jsi fakt hustá, mami. To tě tak určitě nakoplo to ráno v posilce!“ Cat ztiší hlas. „A co na to táta?“

„No, pozvala jsem ho, ať jde s námi do hospody, ale on se na to nějak necítí. Nakoupím cestou něco k jídlu a doma budu tak… ve čtvrt na osm? Musím se ještě stavit v té posilovně a něco tam vrátit.“

„A proč jdeš domů?“

„Abych udělala večeři?“

„Mami! Jdi do té hospody. Už měsíce jsi nikde nebyla a zrovna jsi udělala obrovský kšeft. Copak jsi nějaká domácí puťka?“

„Já nevím… nerada nechávám tátu doma samotného, když…“

„Ale no tak. Aspoň pro jednou se trochu odvaž. Nemusíš se přece starat úplně o všechno.“

Cat matku ujistí, že to opravdu myslí vážně, ano, všechno zvládne, ano, postará se, aby táta něco snědl. Je jí devatenáct, ne dvanáct. A táta si přece dokáže udělat aspoň fazole na topince. Ženy už přece nemusejí nést všechnu emoční zátěž, prohlásí důrazně a sebejistě, jako někdo, kdo ještě nikdy žádnou emoční zátěž nenesl. Sam položí telefon a náhle si řekne, že by možná mohlo být fajn užít si večer někde jinde než v obýváku vedle manžela, který jen zírá do prázdna.

Sam dokončí papírování, zanese všechny údaje do počítače a s uspokojením sečte všechny nuly. Nasadí při tom jen tak pro sebe roztomilou grimasu, krčí nos a jemně si pokyvuje. Pak plynule přejde v drobný taneček, při němž rytmicky mlátí hlavou a nadskakuje na židli. Jo jo jo! Sem dáme dva-a-deva-desááát, tady to seč-te-me, tady další nulu, a sem další… a ještě jednu… „A já půjdu na jedno… na jedno… na jedno…“ Svůj popěvek pak doplní o tiché „Ou jé!“

Otočí se, natáhne se pro propisku a vyjekne leknutím. U jejího pracovního koutku stojí Simon. Sam netuší, jak dlouho už tam takhle stojí, ale z jeho promyšleně nezúčastněného výrazu lze soudit, že nejspíš dost dlouho na to, aby si užil její vítězný sedavý taneček.

„Dobrý večer, Simone,“ vypraví ze sebe Sam, když se vzpamatuje. „Zrovna zadávám do počítače dnešní čísla.“

„Hm.“ Simon ji chladně pozoruje. „Slyšel jsem, že jsme získali Piltons a Bettacare,“ pronese.

Zase se jí na rty nutí ten úsměv. Nemůže si pomoct. „A taky Harlona a Lewise,“ dodá a otočí se k němu čelem. „A s mnohem lepší marží než minule.“ Teprve teď si uvědomí, že řekl „získali jsme“. Jako kdyby s tím snad měl co do činění. Neřeš to, říká si v duchu. Všichni vědí, kdo ty kontrakty dojednal. A čísla nelžou.

„Taky se mi podařilo domluvit prodloužení termínů u –“

„A co Frampton?“

„Prosím?“

„Proč jsme nezískali i Framptona?“

„Cože? Proč?“